Ганна Миронівна Грабовська
здобувачка кафедри теорії та історії держави і права 
Київського національного університету імені Тараса Шевченка

Державне будівництво в освітній сфері Української Центральної Ради і Гетьманату 

Реформування освіти відповідно до положень Болонського процесу є одним із пріоритетних завдань Міністерства освіти і науки в Україні. Сучасні вимоги до освітньої сфери спонукають до використання найбільш ефективних методів і форм функціонування освіти в Європі. При цьому, поряд з світовим досвідом розвитку освіти важливим є врахування національних здобутків освітянської діяльності в першу чергу її правові аспекти.
Потреба у проведенні порівняльного аналізу організаційних структур органів управління освіти та правових форм їх діяльності у різні етапи становлення держави, зокрема періодів Української Центральної Ради (далі – УЦР ) і Гетьманату П. Скоропадського викликана переосмисленням даного досвіду. Поряд із загальновизнаними європейськими підходами, принципами і методами національне надбання в сучасних умовах розвитку освіти має вагому значимість, так як відображає специфіку та ментальні особливості генезису та правового регулювання української освіти. 
Актуальність теми полягає у практичному застосуванні основних тенденцій, закономірностей та кращих національно-освітніх традицій управління освітою та правових форм забезпечення функціонування цієї сфери в сучасних умовах.
Метою дослідження є порівняльний аналіз закономірностей та організаційно-правових основ розвитку освіти в періоди УЦР та Гетьманату П. Скоропадського. 
Окремі аспекти цієї проблеми вивчалися такими дослідниками, як О. Завальнюк, І. Лікарчук, С. Майборода, О. Копиленко, М. Копиленко, М. Кравчук, С. Постернак, С. Сірополко, Ю. Телячий та інші.
У праці О. Завальнюка та Ю. Телячого підкреслюється про занедбаний стан освіти на початку революційних подій: “До революції 1917 р. в Україні була відсутня система освіти, що підпорядковувалася добре організованому плану. Вона характеризувалася нагромадженням різних типів шкіл, непов’язаних між собою, які працювали за повної відсутності узгоджених програм та координацій навчально-виховним процесом. Школи знаходились у підпорядкуванні різноманітних відомств“[1]. 
Основні організаційні заходи функціонування освіти та пріоритетні напрямки діяльності міністерств освіти в період УЦР та Гетьманату відображено в монографії І. Лікарчука “Міністри освіти України (1917-1943 рр.)“. Висвітлює питання структури, функцій, тенденцій розвитку та методів управління освітою С. Майборода. Важливою для даної статті є наукова оцінка законодавчої діяльності державотворців того періоду О. Копиленка. На його думку: ”Здобутком першого етапу законотворення не можна, безперечно, вважати й декларації Генерального Секретаріату, які були по суті планами законопроектних робіт, розрахованими на широкий громадський розголос. ...уся законотворча діяльність підпорядковувалася такому плану: робота над Конституцією і – паралельно – поступова розробка законів, необхідних для утворення в Україні “автономного ладу” [2].
Серед значимих організаційних заходів важливою подією у створенні органу управління освіти періоду УЦР – у запровадженні 29 червня 1917 р. Генерального секретарства освіти (далі – ГСО), яке очолив І. Стешенко. Мета діяльності даного органу передбачала насамперед: забезпечення рівних умов здобуття освіти усьому населенню та підпорядкування різних шкіл спільному керівництву.
Основним критерієм роботи Генерального секретарства освіти є його функції які проявлялись в наступних напрямках діяльності: підготовка та внесення на розгляд Центральної Ради законопроектів, видання наказів у справах освіти, централізація фінансування, створення мережі нових навчальних закладів різних типів, затвердження навчальних програм та інше [3]. З плином часу структура Генерального секретаріату освіти зазнала змін і набрала іншої форми та змісту. Так, до її складу увійшла: шкільна рада; канцелярія генерального секретаря; департаменти: загальних справ, нижчої, вищої і середньої, дошкільної, позашкільної, професійної освіти та мистецтва [4]. 
Визначальними напрямками роботи першого Генерального секретаря народної освіти І. Стешенка була українізація освіти, підготовка плану розбудови єдиної школи, початок формування професійної освіти в державі, організація підготовки нового вчительства, реорганізація управління системою освіти [5].
Новостворений український уряд одержав у спадщину стару, максимально бюрократизовану і централізовану систему управління освітою, головними структурними ланками якої були шкільні округи на чолі з опікунами та адміністрація навчальних закладів з опікунськими радами. Управлінська діяльність спрямовувалася на те, щоб ізолювати школу й освіту від будь-якої новаторської думки, зробити їх знаряддям для зміцнення політичних, соціальних, економічних і культурних позицій керівного класу [6].
Послідовник І. Стешенка, В. Прокопович вніс вагомий вклад у розвиток освіти. Під його керівництвом урядом було прийнято ряд важливих законопроектів з питань діяльності освітньої системи: Про тимчасові штати середніх та вищих початкових шкіл, Про виділення коштів на виготовлення підручників та облаштування тимчасової семінарії для учителів початкових шкіл на Холмщині, Про звільнення шкільних будинків від реквізиції, Про нові функції педагогічних рад у середніх державних школах [7]. 
Важливим завданням у ході здійснення державного будівництва було питання правового становища національних меншин яке перебувало в полі зору урядовців УЦР. В цьому плані М. Грушевський зазначав: “Ті національні меншини, що стануть при українцях рішуче, відверто і сміливо в цей вирішальний момент, створять на майбутнє міцний духовний, сердечний зв’язок між українським народом і собою. Ті, що будуть триматися віддалено або вороже, не можуть, розуміється, претендувати на особливо теплі почуття і з української сторони. Але правова сторона мусить бути витримана незалежно від симпатій і антипатій. Право національних меншин буде забезпечене” [8].
Яскравим прикладом забезпечення права на освіту національних меншин було ухвалення представниками УЦР Закону “Про єврейську вчительську семінарію у Києві”. Цим законом була затверджена матеріальна допомога в сумі 15 тисяч карбованців та визначені кредити для утримання семінарії, відповідно до розроблених штатів. Наступним кроком у забезпечені прав національних меншин на освіту стало схвалення статуту функціонування вчительської семінарії [9].
Відповідно до даного статуту, для підготовки вчителів початкових єврейських шкіл на території УНР, була організована Київська єврейська вчительська семінарія. Це був середній навчальний заклад до якого входило чотири класи і підготовчий курс. Він підпорядковувався безпосередньо міністерству з єврейських справ. При семінарії діяла: бібліотека, педагогічний музей, кабінети та лабораторії. Крім цього, при семінарії функціонувала початкова школа для проведення практичних занять з студентами. Організовувалися курси різного спрямування, як для вчителів, так і для осіб, які в майбутньому готувалися до педагогічної діяльності.
Керівництво єврейських справ активно готували інші законопроекти для забезпечення своїх шкіл педагогічними кадрами. 
Секретарство з єврейських справ постійно дбало про розвиток початкової освіти та здійснювало нагляд за рівнем педагогіки єврейської шкільної і позашкільної освіти що мав відповідати сучасній єврейській світовій культурі. Приоритетним напрямком розвитку єврейської освіти було запровадження всезагального обов’язкового навчання та фахова підготовка вчителів. Подолання даної проблеми планувалось вирішити шляхом відкриття короткотривалих курсів [10]. 
Практичне втілення цих законопроектів не відбулося через складні політичні обставини, що змінили курс державної політики загалом та освітньої сфери зокрема.
Події 29 квітня 1918 р. відкрили новий період в державно-правовому житті України, добу Гетьманату П. Скоропадського, яка продовжувалась сім з половиною місяців.
Цей період був успішним в організаційно-правовому забезпечені розвитку освіти. П. Скоропадський оголосив себе гетьманом усієї України, і відразу приступив до створення апарату влади. Що стосується старих органів влади, то Центральна Рада і всі земельні комітети розпускалися, міністри та їх заступники звільнялися, але урядовцям нижчої ланки пропонувалось працювати на своїх посадах дальше [11].
Реформи в освітянській сфері закономірно розпочалися зі зміни головного керівництва. Міністерство народної освіти очолив М. Василенко. 
Основними принципами і підходами діяльності освітнього міністерства було: “Захист прав меншин, плановість і послідовність проведення реформ, визнання пріоритетності української мови в народній школі, як мови викладання, а в середній і спеціально учительській школі - обов’язковим предметом навчання; надання суб’єктам освітньої сфери широкої ініціативи у справі будівництва української національної школи всіх типів” [12]. 
Разом з тим до різких змін у діяльності та розвитку освіти народів інших національностей, що проживали на території України, призвела ліквідація міністерств єврейських, польських, російських справ. Принцип національно-персональної автономії проголошений Центральною Радою був ліквідований. Ці події спричинили великі невдоволення з боку представників національних меншин. 
25 травня 1918 р. гетьман затвердив “Положення про Малу Раду Міністрів”, до складу якої входили заступники міністрів. До її повноважень відносились, “розгляд тих законодавчих і адміністративних пропозицій окремих міністрів, що в силу їх нескладності не потребували взаємної згоди відомств у письмовій формі та проектів штатів і кошторисів окремих міністерств” та інші біжучі питання [13]. 
З метою активізації освітньої діяльності 21 червня 1918 р. Міністерство народної освіти перейменовано в Міністерство народної освіти та мистецтва (далі – МНОМ). В цілях успішного розвитку й поширення національної української культури гетьман прийняв рішення про відокремлення з Міністерства народної освіти та мистецтва всі інституції національної культури (бібліотеки, музеї, театри і т.д.) і зосередження їх в особливому відомстві – Генеральне управління мистецтв та національної культури якому були підпорядковані справи мистецтв, художнього вихованням і культурні установи.
До внутрішньої структури Міністерства народної освіти і мистецтва входили департаменти: загальних справ з шістьма відділами, вищої освіти, середньої освіти з трьома відділи, нижчої освіти з двома відділами, професійної освіти з трьома відділами та дошкільної і позашкільної освіти, а також ряд відділів мистецького напрямку – театральний, музичний, охорони пам’яток старовини і давнього мистецтва, пластичного мистецтва, архівно-книжково-бібліотечний та інші. Вказана організаційної структура свідчить не тільки про внутрішню зміну у міністерстві, але і зміну форми управління [14]. Слід зазначити, що централізований характер сприяв налагодженню і розмежуванню управлінських функцій у різних відділах в департаментах, що дозволяло більш кваліфіковано виконувати роботу у середині кожної міністерської інституції. 
М. Василенко неодноразово вказував на необхідність всебічного розмежування справ середніх і вищих шкіл. Тому, важливого значення набула справа реформування департаменту вищої і середньої школи, який був розділений на два департаменти вищої школи і середньої школи, що активізувало роботу обох департаментів і підвищило відповідальність даних структур за стан справ в сфері освіти [15]. Крім того, накопичення великої кількості документів вимагало детального їх опрацювання і прийняття відповідних рішень, що створювало великий обсяг роботи часто не посильний для виконання. Відтак створення двох департаментів у певній мірі вирішувало ці проблеми. Для організації діяльності вищевказаних структур, 1 червня 1918 р. П. Скоропадським були призначені керівники департаментів: середньої школи – А. Синівський, а вищої школи – Ф. Сушицький. З перших днів роботи департаменту вищої освіти проведений аналіз ефективності його роботи та стан. За оцінкою заступника директора департаменту професора В. Дубинського, “відділ вищих шкіл був у поганому, безсистемному стані: склад урядовців відділу був малочислений і не відповідав вимогам, заведені справи не впорядковані, велика кількість документів попередніх місяців не виконані і т. і.”. Згодом звітуючи про діяльність департаменту вищої освіти, її директор Ф. Сушицький зауважив, що ті величезної історичної ваги справи, які покладалися на співробітників департаменту круглодобово, такі як розробка законопроектів, що згодом стали законами та були реалізовані в життя, організаційні питання у плані відкриття великої кількості навчальних закладів та контроль за розв’язання цих питань важко було негайно вирішити та повністю втілити в життя і тому піддавались критиці [16]. Вищевказане підтверджує, що все ж таки ця реорганізація в середині міністерства, хоч і не вирішила усі проблеми нагромаджені за попередній період, але все-таки покращила ефективність роботи департаментів.
Характерною особливістю діяльності Міністерства народної освіти та мистецтв України часів М. Василенка та всього гетьманського уряду було те, що незважаючи на певні розходження з представниками УЦР, робота була проведена плідна в плані реорганізації штатної структури підрозділів середньої та вищої школи, яка підвищила результативність їх діяльності. 
Необхідно зауважити, що пріоритетом у діяльності М. Василенка на посаді Міністра народної освіти та мистецтва, найважливішим і найсуттєвішим завданням було українізація освітньої системи, а радше – продовження тієї справи, що її досить успішно започаткували І. Стешенко та його соратники. Зазначимо, що попри переконання в необхідності проведення поміркованої політики з даного питання, М. Василенко змушений був продовжувати роботу, започатковану в часи Генерального секретарства освіти [17].
У своєму дослідженні ”Державне управління вищою освітою в Україні: структура, функції, тенденції розвитку (1917-1959 рр.)” С. Майборода зазначив, що : засади розбудови освіти в Україні в 1917-1921 рр. є методологічними орієнтирами організації вищої національної школи. Їх цінності не втратили актуальності й сьогодні, вони мають втілюватися в життя. Для цього необхідно глибоко продумати й змоделювати майбутню систему управління вищою освітою в Україні і на основі ґрунтовних наукових досліджень визначити етапи та заходи щодо переходу від нинішнього стану системи управління до якісно вищого, результативнішого його рівня на основі минулого досвіду [18].
Аналіз архівних матеріалів підтверджує, що діяльність уряду П. Скоропадського у сфері розвитку освіти була позитивною, зокрема – створення широкої мережі нових навчальних закладів різних ступенів та українізація існуючих шкіл. У процесі такого реформування значна увага приділялася духовно-культурному розвитку українського народу. Очевидними були здобутки уряду у створені нової системи освіти. Серед різнопланового аналізу науковців важливою є оцінка про роботу уряду у цій сфері О. Субтельного, який вказав, що за лічені місяці в складних умовах гетьманський уряд зробив те, про що українська інтелігенція мріяла віками [19]. Крім того, необхідно зауважити, що в період Гетьманату 9 липня 1918 р був скасований Закон “Про національно-персональну автономію”, який передбачав широкі повноваження національним меншинам. У цьому плані необхідно підкреслити, що втрата чинності вищевказаного Закону не вплинула на права національних меншин у даній сфері. Освітні заклади національних меншин плідно продовжували роботу, стверджуючи свою самобутню ідентичність, а представники різних національностей, без будь-яких обмежень, виконували свої повноваження у складі уряду П. Скоропадського. 
Доречно буде звернути увагу, що суттєвою помилкою даного уряду була відсутність взаєморозуміння між представниками УЦР та новим урядом. Розбіжність з курсом розвитку освітньої галузі своїх попередників, призвело до втрати послідовності у реалізації української державної політики у цій сфері. Спостерігається у діяльності зміна принципу демократизму на бюрократизм, перевага надається авторитарному методу керування справами, що в період ведення війни можливо було оправдано.
Враховуючи, що для обох періодів державотворення характерними були часті зміни керівництва. УЦР незважаючи на перешкоди, взяла на себе виконання всіх важливих завдань, які сприяли ефективній роботі новостворених владних органів освіти, українізації школи, запровадження нової системи управління даною сферою і її правове закріплення. Центральна Рада йшла на компроміс з Тимчасовим урядом і намагалася вирішити основні стратегічні питання майбутньої освітньої політики та нагальні освітні проблеми сьогодення, стверджуючи принцип демократичності у цій діяльності.
Гетьманський уряд П. Скоропадського обрав дещо відмінний від своїх попередників стиль та метод управління освітньою сферою. Був скасований статус національно-персональної автономії, попередньо діючі освітні органи управління були ліквідовані, домінуючим став принцип централізації. Взамін демократизму було посилене державницьке управління, відновлювалися попечителі шкільних округ. 
Значимість періоду Гетьманату в реорганізації освіти підтверджується: підготовкою Проекту тимчасового закону про управління шкільними справами на Україні, виготовленого комісією під головуванням В. Науменка; відкриття великої кількості українських шкільних закладів різних рівнів, організація курсів, внутрішня зміна державних органів у середині Міністерства народної освіти і культури та інше. Таким чином, виходячи з аналізу прийнятих різнопланових нормативно-правових актів можна стверджувати, що робота уряду у цей період мала далекоглядні погляди, щодо подальшого вдосконалення законів, які б сприяли активізації розвитку української освіти.
В цілому, незважаючи на різні погляди науковців щодо оцінки методів роботи обох урядів, слід відзначити, що ціль їхньої діяльності була єдина – створення належної системи управління, відродження національної освіти, максимальне забезпечення інтересів усіх національностей, проживаючих на території України та організація правових засад функціонування освітньої сфери, відповідно до вимог часу.
Підготовлена стаття виконана у плані наукової розробки теми держбюджетної теми ”Становлення та розвиток держави і права України в першій чверті ХХ століття” державний реєстраційний номер 0103U008046.
Список використаних джерел:
1. Завальнюк О. Телячий Ю. Будівництво української загальноосвітньої школи в роки національно–демократичної революції (1917-1920). Кам’янець-Подільський. Абетка-Нова, 2001. – С. 93.
2. Копиленко О., Копиленко М. Держава і право України. 1917-1920: навч. посібник. – К.: Либідь, 1997. – С. 67.

3.   Завальнкж О. Телячий Ю. Будівництво української загальноосвітньої школи    в    роки    національно-демократичної    революції    (1917-1920). Кам'янець-Подільський. Абетка-Нова, 2001. - С. 132-133.
4.  Протоколи шкільної ради при міністерстві з 17 липня 1917 по 24 квітня 1918р.//ЦДАВОУкраїни. Ф. 2581.-Оп. l.-Спр. 1-Арк. 1-Ю.
5.  Лікарчук І. Міністри освіти України: в 2-х т. - Т. 1. (1917-1943 pp.) - К.: Видавець Ешке О.М., 2002. - С. 18.
6.  Лікарчук І. Міністри освіти України: в 2-х т. - Т. 1. (1917-1943 pp.) - К.: Видавець Ешке О.М., 2002. - С. 34.
7.  Лікарчук І. Міністри освіти України: в 2-х т. - Т. 1. (1917-1943 pp.) - К.: Видавець Ешке О.М., 2002. - С. 49.
8.  Великий українець: Матеріали з життя та діяльності М. Грушевського / Упор. А. Демиденко - К.: Веселка, 1992. - С. 107.
9.  Ф. 1063 с. - Генеральний секретаріат УНР (червень 1917-9 січня 1918 р.) -Оп. І.-Спр. 6.-Арк. 67.
10.  Ф. 1854. - Міністерство єврейських справ. - Оп. 1. - Спр. 4. - Арк. 36 зв.
11.  Полонська-Василенко Н. Історія України: у 2-х т. Т.2. - К.: Либідь, 1993.-С. 491.
12.  Звіт про роботу відділів, департаментів // ЦДАВО України Ф. 2201. -Оп. 1.-Спр. 403.-Арк. 17-18.
13.  Завальнюк О. Телячий Ю. Будівництво української загальноосвітньої школи    в    роки    національно-демократичної    революції    (1917-1920). Кам'янець-Подільський. Абетка-Нова, 2001. - С. 147.
14. ЦДАВО України - Ф. 2457 - Оп. 2 - Спр. 4 - Арк. 34.
15. ЦДАВО України - Ф. 2201. - Оп. 1. - Спр. 50. - Арк. 42.
16. ЦДАВО України - Ф. 2201. - Оп. 1. - Спр. 326. - Арк. 185-202 зв.
17. Лікарчук І. Міністри освіти України: в 2-х т. - Т. 1. (1917-1943 pp.) - К.: Видавець Ешке О.М., 2002. - С. 64.
18.    Майборода С.   Державне   управління   вищою   освітою   в   Україні: структура,   функції,   тенденції   розвитку   (1917-1959 pp.)   -   Українська Академія державного управління при Президентові України. - К.: УАДУ -2000.-С. 115.
19.  Субтельний О. Україна. Історія / Пер. з англ. Ю. Шевчука; Вступ, ст. С. Кульчицького. -К.: Либідь, 1991. -С. 312.
Стаття рекомендується до друку кафедрою теорії та історії держави і права
Тернопільського національного економічного університету (протокол № 9
від 23 квітня 2008 року)
G.M. Grabovska
The  state  construction in educational  sphere Ukrainian Central Rada and
Getmanat
Робота виконана:
„ 13 ”  05    2008р.                                                                Підпис автора
                                                                                                    
ЗАЯВКА
на розміщення статті у науковому часопису 
"Університетські наукові записки"

Прізвище Грабовська
Ім'я Ганна
По батькові Миронівна
Місце  роботи  Тернопільський  національний  економічний університет,
юридичний факультет
Посада викладач кафедри теорії та історії держави і права
Назва   статті   Державне   будівництво   в   освітній   сфері   Української
Центральної Ради і Гетьманату
Пропонована рубрика історія держави і права
Адреса та телефони для контактів м. Тернопіль вул. Микулинецька 46 а,
кафедра   теорії   та   історії   держави   і   права,   юридичний   факультет,
Тернопільського    національного    економічного    університету;    моб.    т. 80975505519, роб. т. 80352253614
Адреса для надсилання авторського примірника 46001 м. Тернопіль,
вул. Микулинецька 46а, кафедра теорії та історії держави і права
Підтверджую  своє  бажання  розмістити  статтю  у  науковому  часописі
"Університетські наукові записки".
Погоджуюся із усіма висунутими редакційною колегією вимогами щодо
змісту, обсягу, оформлення і порядку подачі матеріалів.

Дата 13.05.2008 р.                                                      Підпис

Рецензія
на статтю "Державне будівництво в освітній сфері у період Української Центральної Ради і Гетьманату
Грабовської Г. М.

Стаття Грабовської Г.М. підготовлена на актуальну тему державного будівництва України, так як освітня галузь мас вагоме значення у сфері національного державотворення. Ретроспективний аналіз досліджуваного періоду надає можливість відтворити правові аспекти розвитку освіти періоду Української Центральної Ради та Гетьманату П. Скоропадського. З огляду на минулий досвід можна довести, що нині накреслене духовне відродження українського народу є органічним продовженням національних традицій.
У статті головна мета, проведення аналізу організаційно-правових аспектів діяльності урядів УЦР та Гетьманату П. Скоропадського в сфері освіти, досягнута. У науковій розробці деталізуються внутрішня структура органів управління освіти обох урядів, вказані особливості проведених заходів у цій галузі. Найбільша увага приділена правовому забезпеченню освіти, щодо розвитку, функціонування шкіл різних типів.
Вироблені урядами принципи й основні напрямки поліпшення стану освіти та управління нею в досліджувальний період є актуальними і в даний час.
Стаття  відповідає вимогам ВАК України,  встановлених для наукових статей, має незаперечну наукову цінність і рекомендується до друку.

Підготовлена стаття і рецензія розглянуті на засіданні кафедри теорії та історії держави і права, юридичного факультету. 
Протокол № 9 від 23. 04. 2008р.

Завідуючий кафедрою
Тернопільського національного
економічного університету 
кандидат юридичних наук                                           доц. Кравчук М.В.                                                                                                                                                                                               

Витяг
з протоколу засідання кафедри теорії та історії держави і права Тернопільського національного економічного університету

№9                                                                                                          23 квітня 2008 р.

СЛУХАЛИ: Про рекомендацію до друку статті викладача кафедри теорії та історії держави і права Грабовської Г. М.

УХВАЛИЛИ: Враховуючи позитивні відгуки та актуальність теми, рекомендувати до друку статтю "Державне будівництво в освітній сфері у період Української Центральної Ради і Гетьманату"

Завідувач кафедри
теорії та історії держави і права                               доц. Кравчук М.В.