Author: Марія Ткачук
Last saved by: Admin
Company: Grizli777

Ткачук М.О., студентка,
Юридичний факультет,
Хмельницький університет управління та права,
м. Хмельницький
Науковий керівник: Плисюк Н. М., 
доцент кафедри, к.ю.н., доцент

Гіпноз як спосіб вчинення злочину

Поняття “гіпноз” з’явилося ще в ХІХ ст. Гіпноз розглядали і як штучно викликаний істеричний невроз, патологічний стан, який може бути лише у хворих істерією (Ж.М. Шарко); і як нормальний фізіологічний стан, що викликається психологічним впливом, навіюванням у здорових людей (Г. Бернгайм); і як проміжний стан між активністю і сном, частковий сон, часткове гальмування (І.П.Павлов); і як біологічний стан гальмівного характеру, що супроводжується пригніченням власних рефлексів, стан, що нагадує видозмінений сон (В.М.Бехтерєв) тощо [1, с. 85–88].
У перекладі з давньогрецької гіпноз означає «сон». Деякі науковці погоджуються, що гіпноз є в певній мірі сном, однак із деякими відмінностями. Такий «сон» є активно нав’язаним станом, неповним, частковим, при якому завжди існує зв’язок між гіпнотизером і загіпнотизованим [2, с. 304]. 
Фахівці, які практикують гіпноз вважають, що він практично позбавлений негативних наслідків для загіпнотизованого, але лише у тому разі, якщо застосовується спеціалістом і винятково в терапевтичних цілях. Але не можна виключати можливість застосування гіпнозу в протиправних цілях.  
Переважна кількість науковців у кримінальному праві прирівнюють гіпнотичний вплив на людину до психічного примусу, як за способом, так і за наслідками. У науці кримінального права психічний примус розуміється як «погроза застосування до особи фізичного насильства або заподіяння матеріальної або моральної шкоди (наприклад, погроза вбити, знищити або пошкодити майно, поширити відомості, що ганьблять особу, тощо) із метою спонукати її вчинити злочин [3, с. 230]. 
Проте психічний примус, хоча й обмежує можливості особи керувати своїми діями, але ніколи не паралізує цілком її волю, внаслідок чого ця особа все ж таки має можливість обрати той чи інший варіант поведінки, як і при переборному фізичному примусі. У даному випадку особа підлягає кримінальній відповідальності за заподіяну шкоду на загальних підставах, хоча вчинення злочину під впливом психічного примусу повинно враховуватися як обставина, яка пом'якшує покарання.
Існує два варіанти вчинення злочину за допомогою гіпнозу. Перший̆ полягає в тому, що злочинець використовує свої можливості, безпосередньо заподіюючи шкоду здоров’ю, майну потерпілого, внаслідок чого і його відповідальність настає  за певною статтею Кримінального кодексу України (далі – КК України). Наприклад, заволодіння майном за допомогою гіпнозу. Другий варіант вчинення злочину за допомогою гіпнозу полягає в тому, що суб’єкт впливає на іншу особу біоенергетичним шляхом, а потім використовує таку особу як «засіб» вчинення злочину: позбавити життя потерпілого, виконати певні дії майнового характеру в інтересах злочинця [4].
Виникає питання чи можлива правова кваліфікація злочину відносно особи, яка вчинила злочин, знаходячись під гіпнозом, та настає, у зв’язку з цим, сам факт кримінальної відповідальності за подібне? Логічно припустити, що особа, яка вчинила даний злочин під впливом зовнішнього навіювання, не в змозі усвідомити свої дії та контролювати їх. Аналізуючи ст. 19 КК України, можна дійти висновку, що для того щоб визнати особу неосудною потрібна наявність медичного та юридичного критеріїв.
Кваліфікуючи злочин, вчинений під впливом гіпнотичного втручання, з однієї сторони, можна вказувати на юридичний критерій для того аби визнати фізичну особу неосудною у даному випадку присутній. Проте, з іншої сторони, досі не зрозуміло чи обов’язково встановлювати змішану формулу неосудності – наявність одного з медичних та одного з юридичних критеріїв. КК України чітко регламентовані, які саме психічні хвороби передбачають можливість існування стану неосудності. А стан гіпнозу за своїм визначенням є не хворобою, а станом свідомості, який штучно викликаний іншою особою за допомогою різних методик. Саме через відсутність медичного критерію в діях особи не можна кваліфікувати їх як дії, вчинені в стані неосудності. Для того, щоб встановити в кожному конкретному випадку, яким є гіпнотичний вплив, слід проводити комплексну психолого-психіатричну експертизу, яка надає відповідь, в якому стані особа перебувала в момент вчинення злочину. 
На превеликий жаль, у переважній більшості кримінальних проваджень, які тим чи іншим чином мають відношення до застосування гіпнозу у незаконних цілях, не проводиться усіх необхідних експертиз, працівники правоохоронних органів, власне, не готові сприймати факт вчинення подібних злочинів як щось реальне. Легше кваліфікувати такі злочини як шахрайство; завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину та інше [5] .
Таким чином, усе вищезазначене дозволяє дійти висновку, що на сьогоднішній день феномен гіпнозу є досі мало дослідженою проблемою як з медичної, так і з кримінально-правової точки зору. Вплив на психіку особи за допомогою гіпнозу або інших подібних засобів визнається психічним примусом. Вчинення злочину під психологічним насильством, зокрема гіпнозу, визнається обставиною, що пом’якшує покарання або взагалі може виключати відповідальність особи. 

Література
1.	Шойфет М. С. Гипноз: преступники и жертвы / М.С. Шойфет. – М. :Эксмо, 2010. – 512 с.
2.	Щодо проблеми кваліфікації гіпнозу як способу вчиненнязлочину / І. Кульчій // Часопис Київського університету права. — 2010. — № 4. — С. 303-307.– Режим доступу: http:// dspace.nbuv.gov.ua/bitstream/handle/123456789/23722/74-Kulchiy.pdf.
3.	Давиденко С.В. Потерпілий як суб’єкт кримінально-процесуального доказування. – Х.: ФІНН, 2008. – 296 с.
4.	Храмцов О. М. Щодо гіпнозу як способу вчинення злочину (кримінально-правовий та кримінологічний аспект) / О. М. Храмцов // Вісник Харківського національного університету внутрішніх справ. - 2009. - № 3. - С. 54-62. - Режим доступу: http://nbuv.gov.ua/UJRN/VKhnuvs_2009_3_9.
5.	Уголовное право. Общая часть [Текст]: учеб. Для юрид. вузов / под. ред. Козаченко И. А., Незнамова З. А. – М. : Юриспруденция, 1998. – 706 с.