МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ
НАЦІОНАЛЬНИЙ АВІАЦІЙНИЙ УНІВЕРСИТЕТ
НАВЧАЛЬНО-НАУКОВИЙ ІНСТИТУТ ІННОВАЦІЙНИХ ОСВІТНІХ ТЕХНОЛОГІЙ
КАФЕДРА КРИМІНАЛЬНОГО ПРАВА І ПРОЦЕСУ

ДОПУСТИТИ ДО ЗАХИСТУ
Завідувач кафедри
_________ Лихова С.Я.
«__» _________ 2020 р.

ДИПЛОМНА РОБОТА
ВИПУСКНИКА ОСВІТНЬОГО СТУПЕНЯ МАГІСТРА
ЗА ОСВІТНЬО-ПРОФЕСІЙНОЮ ПРОГРАМОЮ
 «Правознавство»

Тема: «Ринок цінних паперів як об'єкт кримінально – правової охорони»

      Виконавець: Вербицький Сергій Миколайович

      Керівник: к.ю.н., доцент Літвінова Ірина Феофанівна

Київ-2020

НАЦІОНАЛЬНИЙ АВІАЦІЙНИЙ УНІВЕРСИТЕТ
Навчально-науковий інститут інноваційних освітніх технологій
(Юридичний факультет)
Кафедра кримінального права і процесу
Освітньо-професійної програми «Правознавство» 

ЗАТВЕРДЖУЮ
Завідувач кафедри
С.Я. Лихова
«__»  _________ 2020 р.

ЗАВДАННЯ
на виконання дипломної роботи
Вербицькому Сергію Миколайовичу

1. Тема роботи «Ринок цінних паперів як об'єкт кримінально – правової охорони»  затверджена наказом ректора від «22» листопада 2019 р. № 2701/ст.

2. Термін виконання роботи: з 25 листопада 2019 р. по 29 лютого 2020 року

3. Вихідні дані роботи: монографічна наукова література, нормативно-правові акти, нормативно-правові акти міжнародного характеру, узагальнення судової практики.

4. Зміст пояснювальної записки: аналітичний огляд юридичних джерел з тематики диплому. Дослідження актуальних питань кримінальної відповідальності на ринку цінних паперів. Аналіз сучасної моделі розслідування злочинів з цінними паперами на основі дослідження вітчизняного та зарубіжного кримінального законодавства.

5. Календарний план-графік

№
пор	Завдання	Термін виконання	Відмітка про виконання	
1	Вибрати тему дипломної роботи	до 20.11.2019		
2	Затвердити тему і план роботи у наукового керівника	до 26.11.2019 		
3	Визначити статистичну, інформаційну базу дослідження скласти бібліографію	до 19.12.2019		
4	Оформити і обговорити з науковим керівником перший розділ роботи	до 14.01.2020		
5	Оформити і обговорити з науковим керівником другий розділ роботи	до 21.01.2020		
6	Оформити і обговорити з науковим керівником третій розділ роботи	до 31.01.2020		
7	Доопрацювати роботу, оформити її кінцевий варіант	до 03.02.2020		
8	Отримати відгук керівника та рецензію	до 11.02.2020		
9	Підготувати доповідь на захист	до 20.02.2020		

6. Консультанти з окремих розділів

Розділ	Консультант
(посада, П.І.Б.)	Дата, підпис	
		Завдання видав	Завдання прийняв	
Консультанти з окремих розділів не залучались	

7. Дата видачі завдання: 25.11.2020 р.

Керівник дипломної роботи _____ к.ю.н.,доцент Літвінова Ірина Феофанівна                              
                                                (підпис)

Завдання прийняв до виконання ________  Вербицький Сергій Миколайович                                                                    (підпис)
РЕФЕРАТ
Пояснювальна записка до дипломної роботи «Ринок цінних паперів як об'єкт кримінально – правової охорони»: 109 сторінок, 89 використаних джерел.
КРИМІНАЛЬНА ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ, РИНОК ЦІННИХ ПАПЕРІВ, ОБ’ЄКТИВНІ, СУБ'ЄКТИВНІ ОЗНАКИ ЗЛОЧИНУ НА РИНКУ ЦІННИХ ПАПЕРІВ.
Об'єктом дослідження в даній роботі є  кримінальна охорона суспільних відносин на ринку цінних паперів, а предметом дослідження є ринок цінних паперів як об'єкт кримінально – правової охорони.
Метою дослідження є кримінально-правова характеристика злочинів на ринку цінних паперів, а також беручи до уваги банкетний характер деяких статей, які передбачають злочини на ринку цінних паперів, узгодження термінів, які вживаються у диспозиціях деяких статей, з відповідними термінами інших галузей законодавства.
Саме тому в цій роботі  використовуватись такі методи дослідження: логіко-правовий, системний, порівняльно-правовий, метод структурного аналізу.
В дипломній роботі розглянуті поняття, структура, правове регулювання та види зловживань на ринку цінних паперів, окреслено різноманітні підходи до їх розуміння, було проаналізовано чинне законодавство, що регламентує кримінальну відповідальність за злочини на ринку цінних паперів, досліджено практичні аспекти виявлення та кваліфікації злочинів на ринку цінних паперів, проблемні питання кваліфікації злочинів на ринку цінних паперів України, враховано досвід в законодавстві зарубіжних країн та на основі отриманої інформації зроблено  обґрунтовані пропозиції і рекомендації щодо вдосконалення законодавства, що мають елементи новизни.
Матеріали дипломної роботи рекомендується використовувати у навчальному процесі та підготовці проектів нормативно-правових актів.

Зміст
Ст.
Вступ…………………………………………………………………………..….6
Розділ І.  Ринок цінних паперів в системі охоронюваних відносин кримінальним законодавством………………………………………………10
1.1.	Ринок цінних паперів: поняття, структура, правове регулювання…… 10
1.2.	Види зловживань на ринку цінних паперів.………………………….....25

Розділ ІІ.  Юридичний аналіз і проблеми кваліфікації злочинів на ринку цінних паперів………..………………………………………………………...37
2.1.  Об’єкт злочинів на ринку цінних паперів……….……………………….37
2.2.  Об’єктивна сторона злочинів на ринку цінних паперів………………...49
2.3.  Суб’єкт злочинів на ринку цінних паперів……………………………....63
2.4.  Суб’єктивна сторона злочинів на ринку цінних паперів…………....…..71

Розділ ІІІ.  Спеціальні питання кваліфікації та розмежування злочинів 
на ринку цінних паперів з іншими злочинами у сфері господарської діяльності………………………………………………………………………..77
3.1.  Проблемні питання кваліфікації злочинів на ринку цінних паперів України………………………………………………………………  ……….....77
3.2.  Розмежування злочинів на ринку цінних паперів з іншими злочинами..86
Висновки…………………………………………………………………….......93
Список використаних джерел……………………………………………...... 99

Вступ
Актуальність теми.  Побудова ринкової економіки в Україні зумовлює вливання великих інвестицій в економіку країни, що здебільшого відбувається за допомогою фондового ринку.  Тому для ефективного функціонування економіки держави та швидкого залучення інвестицій Україна повинна розвивати і укріплювати ринок цінних паперів.
Розвиток ринку цінних паперів через високу прибутковість зумовлює потенційний майданчик здійснення зловживань для незаконного збагачення. Що нам продемонстрували 80-ті роки 20-го століття в Сполучених Штатах Америки, де з розвитком Нью-Йоркської фондової біржі різко зріс рівень зловживань торгівцями цінних паперів. Та 90-ті роки 20-го століття в Україні, де за допомогою фінансових інструментів були незаконно нажиті первинні злочинні капітали, які згодом вкладались у купівлю пакетів акцій великих, високоліквідних підприємств [81, с. 3].
Законодавець на сьогоднішній день активно вживає заходів для захисту як фондового ринку України в цілому так і корпоративних прав окремих інвесторів, в тому числі й акціонерів.
Але стрімкий розвиток законодавчої сфери, яка регулює суспільні відносини на фондовому ринку зумовлює відставання кримінального закону в частині охорони як корпоративних прав, так і суспільних відносин на фондовому ринку.
У вітчизняній науці кримінального та господарського  права недостатньо уваги приділяється дослідженню вказаної проблеми. Окремі аспекти боротьби зі злочинністю на фондовому рину досліджувались Андрушком П.П., Дудоровим О.О.,  Мельником М.І., Гуторовою Н.О., Дорош Л.В., Перепелицею О.І., Щавінським В.Р., Джужею О.М. та іншими.
Незважаючи на значну  кількість наукових праць з теорії кримінального та господарського права, дана проблема є в повній мірі недослідженою і потребує подальшого наукового дослідження.
Особливо актуальність дане питання набуває у зв’язку із прийнятими Законами України «Про депозитарну систему України», «Про інститути спільного інвестування» та внесенням змін до Закону України «Про акціонерні товариства» та Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок».
Викладені обставини свідчать про актуальність дослідження проблеми  ринку цінних паперів як об'єкта кримінально – правової охорони
Мета і задачі дослідження. Метою дослідження є кримінально-правова характеристика злочинів на ринку цінних паперів, а також беручи до уваги банкетний характер деяких статей, які передбачають злочини на ринку цінних паперів, узгодження термінів, які вживаються у диспозиціях деяких статей, з відповідними термінами інших галузей законодавства.
Досягнення зазначеної мети потребує вирішення ряду задач:
•	дослідити сучасний стан розвитку ринку цінних паперів в Україні, а також правові норми, які регулюють діяльність його суб’єктів;
•	дослідити юридичні терміни законодавства, яке регулює діяльність фондового ринку та диспозицій статей Кримінального кодексу України, які визначають злочини на ринку цінних паперів;
•	провести аналіз складів злочинів на ринку цінних паперів;
•	дослідити розмежування злочинів на ринку цінних паперів та інших злочинів;
•	виявити недоліки статей Особливої частини Кримінального кодексу України (далі – КК України), що визначають злочини на ринку цінних паперів та сформулювати пропозиції щодо їх подальшого усунення.
Об’єктом дослідження даної роботи є кримінальна охорона суспільних відносин на ринку цінних паперів.
Предметом дослідження є ринок цінних паперів як об'єкт кримінально – правової охорони
Методи дослідження. У роботі застосовувались загальнонаукові методи, такі як:
- метод структурного аналізу надав можливість дослідити об’єктивні та суб’єктивні ознаки складів злочинів на ринку цінних паперів, а також структуру ринку цінних паперів в Україні, його безпосередніх учасників;
- соціологічний метод використовувався при збиранні та дослідженні емпіричного матеріалу;
- логіко-юридичний метод використовувався при аналізі складів злочинів на ринку цінних паперів, а також норм законодавства, які регулюють функціонування фондового ринку.
Нормативно-теоретичною базою даної роботи є Конституція України, законодавство України (кримінальне, адміністративне, податкове, фінансове, господарське), судові рішення у сфері податкових злочинів, документи, що узагальнюють судову практику (Постанови пленумів Верховного суду ). В ході дослідження вивчалось і порівнювалось відповідне законодавство зарубіжних країн, а також наукова література з кримінального права, кримінології, економіки, податкового, фінансового права та інших галузей науки.
Наукова новизна отриманих результатів. Досліджені проблеми кримінально-правової кваліфікації  за  злочини, скоєні на ринку цінних паперів за чинним законодавством України. На підставі проведеного узагальнення розкрито сучасний стан і перспективи удосконалення кримінального законодавства України на фондовому ринку, що є важливим для слідчої та судової практики пропозицій, висновків та рекомендацій, що мають елементи новизни:
-	визначено форми суспільно небезпечного діяння як ознаки об’єктивної сторони злочинів, які посягають на випуск та обіг цінних паперів, зокрема: а) активні дії, якими безпосередньо заподіюється шкода суспільним відносинам, що складаються у сфері випуску та обігу цінних паперів; б) бездіяльність, якою безпосередньо заподіюється шкода суспільним відносинам, що складаються у сфері випуску та обігу цінних паперів; в) змішана бездіяльність, коли в одному складі злочину поєднані діяння як першої, так і другої форм.
-	на підставі аналізу об’єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 199 КК України, доведено, що цей злочин може бути одночасно і триваючим, і продовжуваним злочином;
- поширено ідею, що вина при виготовленні, зберіганні, придбанні, перевезенні, пересиланні, ввезенні в Україну та збуті державних цінних паперів, виготовленні, збуті та використанні підроблених недержавних цінних паперів характеризується тільки прямим умислом..
-	дістала подальшого розвитку точка зору, що суб’єктом злочину, передбаченого ст. 223 КК України, повинна виступати тільки службова особа, тому що термін «громадянин», який використовується у зазначеній нормі КК України, суперечить нормам та принципам Конституції України та цивільного законодавства.
-	обґрунтована необхідність усунення існуючих протиріч у законодавстві та його гармонізація з проблем, визначених в дипломній роботі.
Практичне значення отриманих результатів полягає в тому, що вони можуть бути використані у:
         - галузі теоретичних досліджень – основні положення дипломної роботи можуть бути використані у подальшому вивченні проблеми кримінально–правової охорони випуску та обігу цінних паперів ;
         - правотворчості – сформульовано відповідні пропозиції щодо вдосконалення законодавства у сфері кримінально–правової охорони випуску та обігу цінних паперів;
        -  навчальному процесі – при викладанні курсу кримінального права України чи спецкурсів та при підготовці відповідних навчальних програм та методичних рекомендацій.
Робота складається зі вступу, трьох розділів, кожен з яких складається з підрозділів, висновків і списку використаної літератури. Загальний обсяг роботи - 109 сторінок, використаних джерел – 89 найменувань.
.

Розділ І. Ринок цінних паперів в системі охоронюваних відносин кримінальним законодавством
1.1.Ринок цінних паперів: поняття, структура, правове регулювання
Складовою ланкою фінансової системи держави є ринок цінних паперів, який відіграє важливу роль у фінансуванні економіки, в реалізації державних цінних паперів, як найважливіше джерело додаткового й альтернативного фінансування різних галузей економіки поряд з іншими його джерелами (бюджетом, кредитом, власними коштами підприємств).
Перехід до ринкової економіки, створення сучасної кредитної системи, поява підприємств різних форм власності, випуск цінних паперів сприяли становленню й розвитку ринку цінних паперів в Україні. Для кращого розуміння ролі та місця ринку цінних паперів у сучасній економіці розглянемо насамперед поняття цієї категорії.
Ринок цінних паперів — це частина ринку позикових капіталів, де здійснюються емісія, купівля-продаж цінних паперів та їх перепродаж. Через ринок цінних паперів (банки, спеціальні кредитно-фінансові установи, фондову біржу) акумулюються кошти підприємств, банків, держави і населення, які спрямовуються на виробниче і невиробниче вкладення капіталів [53, c. 257].
Деякі автори, визначаючи ринок цінних паперів, особливо акцентують на його об'єкті - цінних паперах. Так, О. М. Мозговий характеризує його як ринок, на якому продаються і купуються цінні папери з метою вкладення капіталу [83, c. 250]. Подібної точки зору дотримуються і В. П. Ходаківська та В. В. Бєляєв.
Л. В. Пайовою підтримується думка, згідно з якою ринок цінних паперів - це територіально визначена, урегульована за допомогою особливих правил сфера обігу специфічних товарів - цінних паперів, у межах якої діють спеціальні суб'єкти, які впливають на їх розміщення, обіг і погашення, за допомогою продажу, посередництва, регулювання тощо [60, с. 160].
На підставі аналізу наведених визначень ринку цінних паперів можна виділити суттєві ознаки, які відрізняють його від інших видів ринку:
- даний ринок характеризується специфічним об'єктом - цінні папери.
- ринок цінних паперів відрізняється від інших видів ринку не тільки об'єктами, а й суб'єктами (учасниками), які вступають у правовідносини з приводу цінних паперів.
- наявність специфічних правил, за якими такі цінні папери обертаються є характерною рисою ринку цінних паперів. 
- головною функцією ринку цінних паперів є мобілізація тимчасово вільних фінансових ресурсів із метою їх спрямування особам, які можуть ними ефективно розпорядитися. У той же час ринку цінних паперів надає можливість зберігати і примножувати заощадження та інвестиції.
Нормативне визначення поняття «ринок цінних паперів» визначає Закон України «Про цінні папери та фондовий ринок» від 23.02.2006 № 3480-IV (в Редакції від 01.05.2016, підстава 289-19), який ототожнює поняття «ринок цінних паперів» та «фондовий ринок». [16].
Відповідно до  частини першої статті 2 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» встановлено, що фондовий   ринок   (ринок  цінних  паперів) - сукупність учасників  фондового  ринку  та  правовідносин   між   ними   щодо розміщення,   обігу   та   обліку   цінних   паперів   і  похідних (деривативів).
О.М. Мозговий визначає, що ринок цінних паперів, подібно до фінансового ринку,  можна умовно поділити на ряд частин — секторів [62, с. 150].

СЕКТОРИ РИНКУ ЦІННИХ ПАПЕРІВ
Критерії класифікації	Сектори ринку	
1. Спосіб розміщення цінних паперів	 первинний ринок;
 вторинний ринок	
2. Вид розміщення цінних паперів	 ринок, на якому цінні папери розміщуються прямим зверненням емітента до покупця;
 ринок, на якому цінні папери розміщуються  через  інституціонального  інвестора	
3. Місце операцій з цінними паперами	 повна фондова біржа;
 позасписковий біржовий ринок;
 торгівля «з прилавка»;
 «третій ярус»	
4. Економічна природа цінних паперів	 ринок боргових цінних паперів;
 ринок пайових цінних паперів;
 ринок похідних цінних паперів.	
5. Суб’єкти випуску цінних паперів	 ринок державних позик;
 ринок муніципальних позик;
 ринок цінних паперів підприємств і організацій.	
6. Термін обігу цінних паперів	 ринок цінних паперів з установленим
  строком обігу;
 ринок цінних паперів без установленого строку обігу.	
7. Механізм виплати доходу	 ринок цінних паперів з фіксованим 
  доходом;
 ринок цінних паперів зі змінним 
   доходом	
8. Територія обігу цінних паперів	 місцевий ринок цінних паперів;
 національний ринок цінних паперів;
 міжнародний ринок цінних паперів.	
9. Поведінка суб’єктів ринку	 «ведмежий ринок»;
 «бичачий ринок»	

Первинний ринок є ринком перших та повторних випусків (емісій) цінних паперів, на якому відбувається їх первинне розміщення. На вторинному ринку здійснюється обіг раніше емітованих на первинному ринку цінних паперів, тобто їх перерозподіл. Первинне розміщення провадиться прямим зверненням емітента до покупця, або передачею всієї емісії чи її частки посереднику (інституційному інвестору), який бере на себе функції розповсюдження цінних паперів.
Існує кілька місць проведення операцій з цінними паперами, причому кожне з них призначене для компаній із різними ризиками і обсягами діяльності. Найбільш відомим, престижним та ефективним є повна фондова біржа, тобто організаційно оформлений регулярний ринок з купівлі-продажу цінних паперів, що утворюється торговцями фондовими цінностями. Позасписковий біржовий ринок обслуговує компанії, які не потрапили на повну біржу і вимоги до них простіші. Торгівля «з прилавка» здійснюється цінними паперами підприємств, результати діяльності яких не дозволяють їм потрапити на фондову біржу. Це переважно акції молодих маловідомих компаній, торгівля якими жорстко не регламентована. «Третій ярус» — це теж позабіржовий ринок, відмінність його від торгівлі «з прилавка» полягає у тому, що на цьому ринку діють такі самі правила укладення угод, що і на біржі [59, с. 13].
Відповідно до економічної природи цінних паперів фондовий ринок поділяється на ринки: боргових, пайових цінних паперів та похідних від них. На ринку цінних паперів органів влади обертаються облігації державних (центральної влади) і муніципальних (місцевої влади) позик, на фондовому ринку підприємств (резидентів і нерезидентів) — цінні папери приватного сектора.
Залежно від терміну, на який залучаються  фінансові ресурси, фондовий ринок поділяється на ринки цінних паперів з установленим строком обігу і без такого, а за механізмом виплати доходів — на ринки цінних паперів з фіксованим і змінним доходом.
З урахуванням територій, на яких розміщуються цінні папери, ринки поділяються також на місцеві, національні, міжнародні.
Виходячи з поведінки суб’єктів ринку, виділяють ринок, на якому переважають учасники, що розраховують на зниження цін і продають з надією купити пізніше, коли ціни знизяться ще більше — «ведмежий ринок», та ринок, на якому переважають суб’єкти, що купують з розрахунком на підвищення цін — «бичачий ринок» [59, с. 14].
 Для   того   щоб   фондовий  ринок  України  став  ефективним 
механізмом обігу цінних паперів, сприяв  економічному  розвитку  і 
забезпечував належні  умови  для  інвестицій  та  надійний  захист 
інтересів,  його  створення  та  подальше  функціонування  повинно 
будуватися на таких принципах:
     соціальна  справедливість  -  забезпечення  створення  рівних 
можливостей та спрощення умов доступу інвесторів та  позичальників 
на ринок  фінансових  ресурсів,  недопущення  монопольних  проявів 
дискримінації прав і свобод суб'єктів ринку цінних паперів;
     надійність захисту інвесторів  -  створення  необхідних  умов 
(соціально-політичних,  економічних,  правових)  для    реалізації 
інтересів суб'єктів фондового ринку  та  забезпечення  захисту  їх 
майнових прав;
     регульованість  -  створення  гнучкої  і  ефективної  системи 
регулювання фондового ринку;
     контрольованість - створення надійно діючого механізму обліку 
і контролю, запобігання і профілактики зловживань  та  злочинності 
на ринку цінних паперів;
     ефективність - максимальна реалізація потенційних можливостей 
фондового ринку щодо мобілізації та розміщення фінансових ресурсів 
у  перспективні  сфери  національної  економіки,   що    сприятиме 
забезпеченню її прогресу та задоволенню життєвих потреб населення;
     правова  упорядкованість  -  створення  розвиненої   правової 
інфраструктури забезпечення діяльності фондового ринку, яка  чітко 
регламентує правила поведінки і взаємовідносин його суб'єктів;
     прозорість, відкритість  -  забезпечення  надання  інвесторам 
повної і доступної інформації, що стосується умов випуску та обігу 
на  ринку  цінних  паперів,   гласності    фінансово-господарської 
діяльності емітентів,  усунення  проявів  дискримінації  суб'єктів 
фондового ринку;
     конкурентність    -    забезпечення    необхідної     свободи 
підприємницької  діяльності  інвесторів,  емітентів  і    ринкових 
посередників, створення умов  для  змагання  за  найбільш  вигідне 
залучення  вільних    фінансових    ресурсів    та    встановлення 
немонопольних цін  на  послуги  фінансових  посередників  за  умов 
контролю   за   дотриманням   правил   добросовісної   конкуренції 
учасниками фондового ринку.
Основною відмінністю ринку цінних паперів від інших ринків є його специфічний об’єкт – цінні папери.
Нормативне визначення поняття цінних паперів дає Закон України «Про цінні папери та фондовий ринок»[16]: цінним   папером   є   документ   установленої  форми  з відповідними  реквізитами,  що  посвідчує грошове або інше майнове право,  визначає  взаємовідносини  емітента цінного папера (особи, яка видала цінний папір) і особи, що має права на цінний папір, та передбачає  виконання зобов’язань за таким цінним папером, а також можливість передачі прав на цінний папір та прав за цінним папером іншим особам.
Цінні папери можна класифікувати наступним чином:
•	 За порядком їх розміщення на емісійні та неемісійні.
Емісійні цінні папери - цінні папери, що посвідчують однакові права їх власників у межах одного випуску стосовно особи, яка бере на себе відповідні зобов'язання (емітент).
До емісійних цінних паперів належать:
1.	акції;
2.	акції корпоративного інвестиційного фонду; 
3.	облігації підприємств;
4.	облігації місцевих позик;
5.	державні облігації України;
6.	іпотечні сертифікати;
7.	іпотечні облігації;
8.	сертифікати фондів операцій з нерухомістю (далі - сертифікати ФОН);
9.	інвестиційні сертифікати;
10. казначейські зобов'язання України.
Всі інші цінні папери відповідно є неемісійні.
•	За   формою  існування  поділяються  на бездокументарні цінні папери та документарні цінні папери.
Бездокументарним цінним папером є обліковий запис на рахунку в цінних паперах у системі депозитарного обліку цінних паперів. 
Документарним цінним папером є паперовий або електронний документ, оформлений у визначеній законодавством формі, що містить найменування виду цінного папера, а також визначені законодавством реквізити.
•	За формою випуску можуть бути на пред’явника, іменні або ордерні:
1.	цінний папір на пред’явника - права на цінний папір та права за цінним папером належать пред’явникові цінного папера;
2.	іменний цінний папір - права  на цінний папір та права за цінним папером належать особі,  зазначеній  в  цінному папері;
3.	ордерний цінний папір - права  на цінний папір та права за цінним папером належать особі, зазначеній в цінному папері, яка може сама реалізувати такі  права  або  призначити своїм наказом іншу уповноважену особу.
        В Україні у цивільному  обороті  можуть  бути  такі  групи 
цінних паперів: 
1) пайові цінні папери - цінні папери, які посвідчують участь їх   власника   у   статутному   капіталі   (крім    інвестиційних сертифікатів  та  сертифікатів  ФОН),  надають  власнику  право на участь  в управлінні емітентом (крім сертифікатів ФОН) і отримання частини прибутку, зокрема у вигляді дивідендів, та частини майна у разі  ліквідації  емітента  (крім  сертифікатів  ФОН).
До пайових цінних паперів належать:
а) акції; 
б) інвестиційні сертифікати; 
в)  сертифікати  ФОН;  
2) боргові  цінні  папери  -  цінні  папери,  що  посвідчують відносини  позики  і передбачають зобов'язання емітента або особи, яка  видала  неемісійний цінний папір, сплатити у визначений строк кошти, передати   товари   або   надати  послуги  відповідно  до зобов'язання.
 До  боргових  цінних  паперів  відносяться: 
а) облігації підприємств; 
б) державні облігації України; 
в) облігації місцевих позик; 
г) казначейські зобов'язання України; 
ґ) ощадні (депозитні) сертифікати; 
д) векселі; 
е)  облігації  міжнародних  фінансових організацій; 
3) іпотечні  цінні  папери  -  цінні  папери,   випуск   яких забезпечено   іпотечним   покриттям   (іпотечним   пулом)  та  які посвідчують право власників на отримання від емітента належних  їм коштів.
До іпотечних цінних паперів належать: 
а) іпотечні облігації; 
б) іпотечні сертифікати; 
в) заставні;  
4) приватизаційні   цінні   папери   -   цінні   папери,  які посвідчують право  власника  на  безоплатне  одержання  у  процесі приватизації   частки   майна  державних  підприємств,  державного житлового фонду, земельного фонду; 
        5) похідні цінні папери - цінні папери,  механізм випуску  та обігу  яких  пов'язаний з правом на придбання чи продаж протягом строку,  встановленого договором, цінних паперів, інших фінансових та/або товарних ресурсів; 
        6) товаророзпорядчі цінні папери - цінні папери,  які надають їхньому держателю право  розпоряджатися  майном,  вказаним  у  цих документах.
 Відповідно до теоретичного поділу учасників фондового ринку, який здійснений О. В. Кологойдою, учасники поділяються на: 1) інвесторів; 2) емітентів; 3) органи, що здійснюють державне регулювання та контроль на ринку цінних паперів; 4) саморегулюванні організації професійних учасників фондового ринку; 5) фінансових посередників (торговці цінними паперами, комерційні банки, довірчі товариства тощо); 6) інфраструктуру ринку цінних паперів (депозитарії, фондові біржі, торговельно-інформаційні системи, центри сертифікатних аукціонів, зберігачі, реєстратори, аудиторські компанії, консалтингові компанії тощо) [60, с. 165].
В. А. Боровкова поділяє всіх учасників ринку цінних паперів на професіоналів та непрофесіоналів [65, с. 241].
О.М. Мозговий, також, класифікує учасників ринку цінних паперів залежно від місця, яке учасники займають на ринку цінних паперів:
 споживачів;
 постачальників;
 торговців;
 суб’єктів, що обслуговують ринок;
 органи, що регулюють діяльність учасників ринку.

Відповідно до Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» визначено, що учасники  фондового ринку - емітенти або особи, що видали неемісійні  цінні  папери,  інвестори в цінні папери, інституційні інвестори,   професійні   учасники   фондового  ринку,  об'єднання професійних  учасників фондового ринку, у тому числі саморегулівні організації професійних учасників фондового ринку.
     Емітент  -  юридична  особа,  Автономна  Республіка  Крим або міська рада,  а  також  держава в особі уповноважених нею органів державної влади чи міжнародна фінансова організація, які від свого імені   розміщують   емісійні  цінні  папери  та  беруть  на  себе зобов'язання  за  ними перед їх власниками.
     Особа,  яка  видала  неемісійний  цінний папір, - фізична або юридична  особа,  яка  від свого імені видає (заповнює) сертифікат неемісійного цінного паперу та бере на себе зобов'язання за таким цінним папером перед його власником.
     Інвестори  в  цінні  папери  -  фізичні  та  юридичні  особи, резиденти  і  нерезиденти,  які  набули  права  власності на цінні папери  з  метою  отримання  доходу  від  вкладених  коштів та/або набуття  відповідних  прав,  що  надаються власнику цінних паперів відповідно до законодавства.  
Інституційними   інвесторами  є інститути   спільного   інвестування   (пайові та корпоративні інвестиційні фонди),    інвестиційні   фонди,   взаємні   фонди інвестиційних   компаній,   недержавні   пенсійні   фонди,   фонди банківського   управління,   страхові   компанії,  інші  фінансові установи,   які  здійснюють  операції  з  фінансовими  активами  в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у  випадках,  передбачених  законодавством,  -  також  за  рахунок залучених  від  інших  осіб  фінансових  активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
Об'єднання    професійних   учасників   фондового   ринку   - неприбуткове об'єднання професійних учасників фондового ринку, які провадять професійну діяльність на ринку цінних паперів, а саме: з торгівлі  цінними  паперами, депозитарної діяльності та управління активами інституційних інвесторів.
Саморегулівна  організація  професійних  учасників  фондового ринку  -  неприбуткове  об'єднання  учасників  фондового ринку, що провадять професійну  діяльність  на  фондовому  ринку з торгівлі цінними  паперами,  управління  активами інституційних інвесторів, депозитарну  діяльність, крім депозитаріїв, утворене відповідно до критеріїв  та  вимог,  установлених Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку. 
     Професійні   учасники   фондового  ринку  -  юридичні  особи, утворені  в організаційно-правовій формі акціонерних товариств або товариств  з обмеженою відповідальністю, які на підставі ліцензії, виданої Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку, провадять  на  фондовому  ринку  професійну  діяльність, види якої визначені законами України.
Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону "Про цінні папери та фондовий ринок", професійна діяльність  на  фондовому  ринку  -  діяльність акціонерних  товариств  і товариств з обмеженою відповідальністю з надання  фінансових  та  інших  послуг у сфері розміщення та обігу цінних  паперів,  обліку  прав  на цінні папери та прав за цінними паперами,   управління   активами   інституційних  інвесторів,  що відповідає  вимогам,  установленим до такої діяльності цим Законом та  законодавством.
На  фондовому  ринку  здійснюються  такі  види професійної діяльності: 
•	діяльність з торгівлі цінними паперами;
•	діяльність з управління активами інституційних інвесторів;
•	депозитарна діяльність;
•	діяльність з організації торгівлі на фондовому ринку;
•	клірингова  діяльність.
Професійна  діяльність  з  торгівлі  цінними  паперами на фондовому  ринку провадиться  торговцями  цінними  паперами,  які створюються у формі господарського товариства та для яких операції з цінними паперами та іншими фінансовими інструментами є виключним видом діяльності, крім випадків, передбачених цим Законом, а також банками. 
Професійна діяльність з торгівлі цінними паперами включає: 
•	брокерську діяльність;
•	дилерську діяльність;
•	андеррайтинг;
•	діяльність з управління цінними паперами. 
Брокерська  діяльність  -  укладення   торговцем   цінними паперами   цивільно-правових   договорів   (зокрема   на  підставі договорів   комісії,  доручення)  щодо  цінних  паперів  та  інших фінансових  інструментів  від свого імені (від імені іншої особи), за  дорученням  і  за  рахунок іншої особи. 
Дилерська   діяльність   -   укладення  торговцем  цінними паперами  цивільно-правових договорів щодо цінних паперів та інших фінансових інструментів від свого імені та за свій рахунок з метою перепродажу, крім випадків, передбачених законом.
Андеррайтинг  -  укладення  торговцем  цінними  паперами договорів  щодо відчуження цінних паперів та/або здійснення дій чи надання  послуг,  пов'язаних з таким відчуженням, у процесі емісії цих цінних паперів за дорученням, від імені та за рахунок емітента на  підставі  відповідного  договору  з  емітентом.
Діяльність з управління цінними паперами - діяльність, яка провадиться   торговцем   цінними  паперами  від  свого  імені  за винагороду  протягом  визначеного  строку на підставі договору про управління  переданими  йому  цінними паперами, іншими фінансовими інструментами  та грошовими коштами, призначеними для інвестування в цінні папери та інші фінансові інструменти, а також отриманими у процесі    управління   цінними   паперами,   іншими   фінансовими інструментами   і   грошовими   коштами  в  інтересах  установника управління  або визначених ним третіх осіб. 
Діяльність    з    управління    активами    інституційних інвесторів -  професійна  діяльність  учасника  фондового  ринку - компанії з управління активами,  що провадиться нею за  винагороду від   свого  імені  або  на  підставі  відповідного  договору  про управління активами інституційних інвесторів. 
Депозитарна діяльність - діяльність професійних учасників депозитарної системи України та Національного банку України щодо надання послуг із зберігання та обліку цінних паперів, обліку і обслуговування набуття, припинення та переходу прав на цінні папери і прав за цінними паперами та обмежень прав на цінні папери на рахунках у цінних паперах депозитарних установ, емітентів, депозитаріїв-кореспондентів, осіб, які провадять клірингову діяльність, Розрахункового центру з обслуговування договорів на фінансових ринках (далі - Розрахунковий центр), депонентів, а також надання інших послуг, які відповідно до цього Закону мають право надавати професійні учасники депозитарної системи України;
Діяльність  з  організації  торгівлі на фондовому ринку - діяльність    фондової    біржі   із   створення   організаційних, технологічних,  інформаційних, правових та інших умов для збирання та  поширення  інформації  стосовно  пропозицій  цінних паперів та інших   фінансових   інструментів  і  попиту  на  них,  проведення регулярних  біржових торгів цінними паперами та іншими фінансовими інструментами,  централізованого  укладання  договорів щодо цінних паперів  та  інших  фінансових  інструментів  згідно  з правилами, встановленими    такою    фондовою   біржею,   зареєстрованими   у встановленому  законом  порядку. Діяльність з організації торгівлі на   фондовому   ринку   може   включати  здійснення  клірингу  та розрахунків   за  фінансовими  інструментами,  іншими,  ніж  цінні папери.
Клірингова   діяльність   -   діяльність   з  визначення зобов'язань,  що  підлягають  виконанню за правочинами щодо цінних паперів  та  інших фінансових інструментів, підготовка документів (інформації) для проведення розрахунків, а також створення системи гарантій  з  виконання  зобов'язань  за  правочинами  щодо  цінних паперів та інших фінансових інструментів.
Правове регулювання ринку цінних паперів має на меті впорядкування всіх видів діяльності на фондовому ринку з метою узгодження інтересів усіх його суб’єктів. Правове регулювання поділяється на державне регулювання і саморегулювання. 
Саморегулювання фондового ринку — це нормативне регулювання ринкових відносин стосовно цінних паперів, яке здійснюється саморегулювальними організаціями.
Державне регулювання ринку цінних паперів - здійснення державою комплексних заходів щодо упорядкування, контролю, нагляду за ринком цінних паперів та їх похідних та запобігання зловживанням і порушенням у цій сфері.
Державне регулювання фондового ринку здійснюватиметься шляхом прийняття законів, інших нормативно-правових актів, ліцензування  і контролю за  діяльністю професійних учасників  фондового  ринку.  З  метою  забезпечення єдиної державної політики  в  цій  сфері  створюється спеціальний державний орган – Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку.
В межах своїх повноважень державне регулювання фондового ринку здійснюватимуть  також Міністерство фінансів України, Національний банк України, Антимонопольний комітет України, Фонд державного майна України та інші державні органи. 
Концепцією функціонування та розвитку фондового ринку України передбачено, що національна система правового регулювання ринку має виконувати такі функції:
«— визначення ключових напрямів фондового ринку та ролі учасників цього ринку;
 — створення для учасників ринку сприятливого законодавчого та регулюючого оточення;
 — створення перешкод та встановлення відповідальності за дії, які можуть призвести до дезорганізації ринку, його руйнування, недобросовісної конкуренції та омани інвесторів, маніпулювання цінами та шахрайства з фінансовими ресурсами, в тому числі по довірчих операціях» [19].
Головним принципом регулювання обігу цінних паперів є зіставлення всього попиту і пропонування цінних паперів незалежно від місця існування такого попиту та пропонування.
Це регулювання має на меті:
— включити у процес котирування всі заінтересовані сторони;
— встановити єдину ціну на ті чи інші цінні папери;
— запобігти можливості монопольного встановлення цін;
— обмежити ризики інвесторів;
— уникнути подрібнювання національного фондового ринку на окремі нерівноцінні сегменти.
Державне регулювання також здійснюється Верховною Радою України шляхом прийняття законів України.
Законодавство України передбачає регулювання прав і обов’язків учасників фондового ринку, а також вид і міру відповідальності за порушення норм законодавства, яке регулює правовідносини на ринку цінних паперів.
Особливим видом юридичної відповідальності у сфері професійної діяльності на фондовому ринку та на ринку цінних паперів є кримінальна відповідальність. Кримінальним кодексом України, у Розділі VII «Злочини у сфері господарської діяльності», передбачено відповідальність за здійснення таких правопорушень:
•	виготовлення, зберігання, придбання, перевезення, пересилання, ввезення в Україну з метою використання при продажу товарів, збуту або збут підроблених грошей, державних цінних паперів, білетів державної лотереї, марок акцизного податку чи голографічних захисних елементів (стаття 199 КК України);
•	маніпулювання на фондовому ринку (стаття 222-1 КК України);
•	підроблення документів, які подаються для реєстрації випуску цінних паперів (стаття 223-1 КК України);
•	порушення порядку ведення реєстру власників іменних цінних паперів (стаття 223-2 КК України);
•	виготовлення, збут та використання підроблених недержавних цінних паперів (стаття 224 КК України);
•	незаконне використання інсайдерської інформації (стаття 232-1 КК України);
•	приховування інформації про діяльність емітента (стаття 232-2 КК України).

1.2. Види зловживань на ринку цінних паперів
Виходячи із світової практики та міжнародного досвіду регулювання ринку цінних паперів, можна визначити, що найпоширенішими зловживанням на ринку цінних паперів вважається несумлінне використання інсайдерської інформації для укладання угод на ринку цінних паперів (інсайдерська торгівля) і цінові зловживання (ринкові маніпуляції) [74, с. 1] .
Проаналізувавши положення статей 1 та 2 Директиви 2003/6/ЄС [46] можна визначити, що інсайдерська інформація - це будь-яка публічно нерозкрита інформація, яка прямо або опосередковано відноситься до одного або до декількох цінних паперів або їх емітентів, і публічне розкриття якої може істотно вплинути на ціни зазначених цінних паперів та / або пов'язаних з ними похідних інструментів. Для осіб, які виконують доручення, пов'язані з цінними паперами, інсайдерською інформацією вважається надана клієнтом певна публічно нерозкрита інформація, пов'язана з дорученнями даного клієнта і прямо або побічно стосується одного або декількох емітентів або їх цінних паперів, розкриття якої може істотно вплинути на ціни зазначених цінних паперів та / або пов'язаних з ними похідних інструментів.
Відповідно до частини 1 статті 44 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок», інсайдерська інформація - неоприлюднена  інформація про емітента, його цінні папери та похідні (деривативи), що перебувають в обігу на фондовій біржі, або правочини щодо них, у разі якщо оприлюднення такої інформації може істотно вплинути на вартість цінних паперів та похідних (деривативів), та яка підлягає оприлюдненню відповідно до вимог, встановлених цим Законом.
Інсайдером вважається будь-яка особа, яка в силу своєї участі в статутному капіталі емітента або керівному органі емітента, чи у зв’язку із виконанням яких-небудь обов'язків або надання послуг емітенту, володіє інсайдерською інформацією. Якщо дана особа є юридичною особою, то фізична особа, яка бере участь у процесі прийняття юридичною особою рішення з укладання договорів, також є інсайдером. Інсайдером вважається також будь-яка інша особа, що володіє інсайдерською інформацією, яка могла знати, що дана інформація є інсайдерською.
Отже, інсайдерською торгівлею вважається несумлінне використання інсайдерської інформації, тобто якщо інсайдер:
1) за допомогою інсайдерської інформації, за свій або за рахунок іншої особи, прямо чи опосередковано купує або продає чи робить спробу купити або продати цінні папери або пов'язані з ними похідні інструменти;
2) розкриває інсайдерську інформацію третім особам, за винятком тих випадків, коли подібне розкриття пов'язано з виконанням поточних функцій або виконанням службових обов'язків;
3) на основі інсайдерської інформації дає пораду, або якимсь іншим способом підбурює іншу особа купити або продати цінні папери або пов'язані з ними похідні інструменти.
У законодавстві США незаконна інсайдерська торгівля визначається як купівля або продаж цінного паперу порушуючи фідуціарний обов'язок, або інше ставлення довіри володіючи матеріалами, інсайдерською інформацією про цінний папір.
Відповідно до Директиви ринкова маніпуляція на ринку цінних паперів визначається як:
•	 укладення договорів або надання доручення на їх укладення, які призводять або можуть призвести до створення помилкового або спотвореного уявлення про ціну цінного паперу на ринку, про обсяг попиту та пропозиції;
•	 укладення договорів або надання доручення на їх укладення, які призводять до спотворення ціни цінного паперу, або встановлення штучного рівня її ціни;
•	 укладення договорів або надання доручення на їх укладення, які укладаються з використанням неправдивих, недобросовісних, що вводять в оману і / або дезорієнтуючих засобів і механізмів;
•	 поширення відомостей, які призводять до появи в учасників ринку неправдивих або дезорієнтуючих уявлень про ціну цінних паперів, якщо особа, яка поширює ці відомості, знала або могла знати про їх неправдивість.
У США, згідно секції 9-ть «Закону про торгівлю цінними паперами 1934» [50] маніпуляція на ринку цінних паперів визначається, як навмисна спроба вплинути на вільні і чесні операції на ринку з метою створення штучного, помилкового або спотвореного уявлення щодо ціни або інших характеристик обертання цінних паперів. Таким чином, головними критеріями зловживань на ринку цінних паперів є:
•	 свідомі і навмисні дії, метою яких є обман інвесторів і шахрайство шляхом контролю чи штучного впливу на ціну цінного паперу; або
•	 навмисне втручання у вільну конкуренцію пропозиції і попиту.
Відповідно до статті 10-1 Закону України «Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні» [10], маніпулюванням цінами на фондовому ринку є: 
1) здійснення або намагання  здійснити  операції  чи  надання заявки на купівлю або продаж фінансових інструментів, які надають або можуть надавати уявлення щодо  поставки,  придбання або ціни фінансового   інструменту,   що   не  відповідають  дійсності,  та вчиняються одноосібно або за  попередньою  змовою  групою  осіб  і призводять  до  встановлення інших цін,  ніж ті,  що існували б за відсутності таких операцій або заявок; 
2) здійснення або намагання  здійснити  операції  чи  надання заявки  на  купівлю  або  продаж  фінансових  інструментів  шляхом вчинення умисних протиправних дій,  в  тому  числі  шахрайства чи використання інсайдерської інформації; 
3) поширення  інформації  через засоби масової інформації,  у тому числі електронні засоби масової  інформації, або будь-якими іншими способами,  яке призводить або може призвести до введення в оману учасників ринку щодо ціни, попиту,  пропозиції або  обсягів торгів   фінансових   інструментів   на фондовій біржі, що не відповідають дійсності, зокрема поширення    недостовірної інформації, у разі коли особа, яка поширила таку інформацію, знала або повинна була знати, що ця інформація була недостовірною; 
4) купівля або продаж фінансових інструментів перед закриттям торговельної  сесії  фондової  біржі  з  метою  введення  в  оману учасників ринку щодо цін,  які  склалися  наприкінці  торговельної сесії; 
5) неодноразове  протягом  торговельного  дня укладення двома або більше учасниками торгів угод купівлі чи  продажу  фінансових інструментів  у  власних  інтересах  чи за рахунок одного і того ж клієнта,  за якими кожен з учасників торгів виступає як продавець та покупець одного і того ж фінансового інструменту за однаковою ціною в однаковій  кількості  або  які   не   мають очевидного економічного сенсу або очевидної законної мети хоча б для одного з учасників торгів (або їх  клієнтів),  а  також  надання  клієнтом кільком учасникам біржових  торгів доручення на укладення в його інтересах однієї або більше угод з одним і  тим  самим  фінансовим інструментом, під час яких покупець та продавець діють в інтересах клієнта; 
6) неодноразове протягом  торговельного  дня  здійснення або намагання  здійснити  операції  чи  надання  заявки на купівлю або продаж фінансових   інструментів, що не мають очевидного економічного сенсу або очевидної   законної  мети, якщо за результатами таких торгів власник таких фінансових інструментів не змінюється; 
7) неодноразове невиконання учасником біржових торгів зобов'язань  за   біржовими контрактами, укладеними протягом торговельного дня  у  власних  інтересах або за рахунок клієнтів, якщо укладення зазначених контрактів спричинило значне збільшення або зниження ціни  фінансового  інструменту,  за умови, що такі контракти мали суттєвий вплив на ціну такого інструменту; 
8) укладення на фондовій біржі угод з фінансовим інструментом за   ціною, що має суттєве відхилення від ціни відповідного фінансового інструменту, яка склалася на фондовій  біржі тієї ж торговельної сесії  (поточна  ціна)  шляхом  подання  безадресних заявок,  за умови,  що угоди укладені від імені та/або за  рахунок осіб, між якими (працівниками яких)   існувала попередня домовленість про придбання або продаж фінансового  інструменту  за ціною, що має суттєве відхилення від поточної ціни.
Європейська практика передбачає перелік цінних паперів які можуть стати об'єктами зловживань на ринку цінних паперів [72]:
а) акції та інші цінні папери, що дають права рівносильні правам, закріплених акціями;
б) облігації та інші боргові цінні папери;
в) депозитарні розписки та документи, що підтверджують права на підписку або на придбання вищезазначених цінних паперів,
г) частки в інвестиційних фондах або будь-які подібні документи, що підтверджують участь в останніх;
д) угоду про розподіл прибутку, а також документ, що підтверджує участь у такій угоді;
е) інструменти грошового ринку;
ж) похідні інструменти;
з) будь-який інший інвестиційний договір, прийнятий з метою залучення капіталу (коштів), який включає всі властивості або частину згаданих властивостей.
Таким чином, можна прийти до висновку, що об'єктами зловживання є цінні папери, які публічно обертається на фондовому ринку.
         Виходячи із аналізу світової практики зловживання на ринку цінних паперів, можна виділити схеми ринкових маніпуляцій [74, с. 3-4]:
1) Фальшиві (дезорієнтуючі ) договори:
а) «Відмиті договори»  -  підготовка до продажу або купівлі цінного паперу, в результаті чого фактично не відбувається зміни власника  або коли зміна власника спостерігається у сторін, що діють на підставі змови.
б) «Розфарбовування стрічки» - укладання договору або серії договорів, інформація про які публічно розкривається з метою створення враження про фактичну продаж / купівлю або ціновому зміні відповідного цінного паперу.
в) «Несумісні заявки» - договори, де за попередньою змовою учасники торгів подають одночасно або майже одночасно по одній і тій же ціні, в однаковій кількості відповідно до правил фондової біржі заявки на покупку або продаж цінних паперів.
г) «Розміщення замовлень без наміру виконати їх» - подання заявок, особливо в електронних системах торгівлі, які вище / нижче попередньої заявки. Намір полягає не у виконанні заявки, а у створенні помилкового враження того, що є пропозиція або попит на цінний папір за даною ціною. Заявки потім знімаються до того, як будуть виконані (одним з різновидів цієї схеми є виставлення заявки невеликого обсягу з метою зміни ціни заявки цінного паперу, а у разі, якщо не вийде зняти заявку вчасно, виконати її завдяки невеликому обсягу).
2) Позиціонування ціни:
а) «Позиціонування ціни під час закриття» - навмисні покупки або продажі цінних паперів чи похідних до моменту закриття ринку, націлені на зміну ціни закриття цінного паперу або похідної. Вчинення маніпуляції можливо в будь-який день торгівлі, але зазвичай вона здійснюється в дні виконання ф'ючерсу або опціону чи квартального або річного звіту .
б) «Змова на вторинному ринку по акціях IPO (первинна публічна пропозиція – англ. Initial Public Offering, IPO)» -  ця практика пов’язана із первинним публічним розміщенням акцій відразу після початку укладення торгових договорів. Сторони, розміщують акції на первинному ринку, домовляючись скупити акції додаткових емісій після початку торгівлі для того, щоб збільшити ціну цінних паперів до штучного рівня і тим самим «підігріти» інтерес других інвесторів до даних акцій.
в) «Нав'язування ціни» - дана схема полягає в тому, що сторона або сторони, що володіють значним впливом на попит, пропозицію або на механізми поставок цінного паперу та / або її похідні, користуються своєю домінуючою позицією для того, щоб істотно спотворити ціну, за якою інші повинні для виконання своїх зобов'язань, розмістити цінний папір, похідну або прийняти її поставку, або відстрочити поставку. (Слід зауважити, що належні взаємодії пропозиції і попиту можуть викликати і часто викликають напруги на ринку, що само по собі не є ринковою маніпуляцією, так само як і наявність відчутного впливу на пропозицію, попит, на механізми поставки цінного паперу або похідною не містять ринкових маніпуляцій ).
г) «Формування мінімальної ціни» - дана практика характерна для емітентів або контролюючих їх осіб і полягає в тому, що укладення договорів або подання заявок здійснюються таким чином, що виникають перешкоди, що не дозволяють цінам впасти нижче певного рівня для того, щоб уникнути негативних наслідків для своїх акцій, або оцінок кредитоспроможності. Цю практику слід відрізняти від законної торгівлі акціями як частини програми викупу або стабілізації цінного паперу.
д) «Надмірний спред купівлі – продажу» - практика характерна для посередників, що володіють впливом на ринку, так звані фахівці або маркет-мейкери, які діють узгоджено таким чином, щоб створити надмірну різницю цін купівлі та продажу з метою закріплення їх на штучному рівні, далекому від істинної вартості, зловживаючи своїм впливом на ринку, тобто в умовах відсутності інших конкурентів.
е) «Торгівля на одному ринку з метою позиціювання ціни на взаємопов'язаному ринок» - практика полягає в тому, що на одному ринку здійснюється торгівля з тим, щоб недобросовісним шляхом впливати на ціну на той же або пов'язаний з ним фінансовий інструмент на іншому ринку.
3) Договори, що містять фіктивні механізми:
а) «Приховування власності» - договори спрямовані на приховування права власності на цінний папір шляхом порушення вимоги про розкриття інформації (окрім ситуацій передбачених законодавством).
б) «Надування бульбашки» - полягає в тому, що відкривається довга позиція цінного паперу, а потім робляться кроки для майбутньої покупки і / або поширюється неправдива позитивна інформація про цінний папір з метою підвищення її ціни. Інші учасники ринку вводяться в оману ефектом, викликаним ціною, і залучаються до покупки даного цінного паперу. Маніпулятор здійснює продаж цінних паперів за завищеними цінами.
в) «Сміття в гроші» - цей зворотний варіант "надування бульбашки". Виражається в тому, що після відкриття короткої позиції цінного паперу та подальшого його продажу, маніпулятором робляться кроки для майбутньої покупки та поширюється неправдива негативна інформація про цінний папір із метою зниження ціни цінного паперу.
г) «Відкриття і негайне закриття позиції після публічного розкриття» - практика типова великих інвесторів, інвестиційні рішення яких учасники ринку вважають як надійний сигнал майбутньої динаміки цін. Така нечесна поведінка полягає в закритті заздалегідь придбаної позиції відразу після публічного розкриття інформації, при цьому наголос ставиться на довгий період володіння інвестицією.
4) Поширення неправдивої і дезорієнтуючої інформації 
Ця схема ринкової маніпуляції полягає в поширенні неправдивої і дезорієнтуючої інформації без обов'язкового виконання укладених договорів. Дії можуть включати створення дезорієнтуючого враження нездатності належним чином розкрити  інформацію, яка швидко реагує на ціни і яка підлягає розкриттю. Наприклад, емітенту, що володіє інформацією, яка є інсайдерською, не вдається розкрити її належним чином, і в результаті суспільство вводиться в оману.
а) Поширення неправдивої або дезорієнтуючої інформації через ЗМІ - полягає в розміщенні в Інтернеті на онлайнових дошках оголошень або випуску прес-релізів інформації, яка містить неправдиві або дезорієнтуючи твердження про товариство, акції якого допущенні до продажу на фондовій біржі. Особа, знаючи про недостовірність інформації поширює її для створення помилкового враження або введення інвесторів в оману.
б) Інші дії, спрямовані на поширення помилкової або дезорієнтуючої інформації - ринкова маніпуляція, яка являє собою серію дій, спрямованих на створення помилкового і дезорієнтуючого враження з використанням інших засобів, а ніж засоби масової інформації.
Вивчивши міжнародний досвід регулювання ринку цінних паперів, зокрема законодавства Європейського Союзу та США, можна відзначити, що зловживання на ринку цінних паперів можуть призвести до дисциплінарної, адміністративної та кримінальної відповідальності [80, c. 38].
Заходи дисциплінарної відповідальності можуть бути накладені або фондовою біржою (європейський і американський досвід), або саморегулівною організацією (американський досвід). Видами дисциплінарної відповідальності зазвичай є: грошовий штраф, тимчасове призупинення права на проведення діяльності на ринку цінних паперів та анулювання ліцензії на право проведення діяльності на фондовому ринку. Так, наприклад, в структурі Франкфуртської фондової біржі існує дисциплінарна комісія, яка має право застосовувати санкції як догана, штраф до 250,000 €, тимчасове призупинення права на торгівлю або анулювання права на торгівлю на організованому ринку [87].
Застосування адміністративної та / або кримінальної відповідальності обумовлені складом правопорушення. 
Аналізуючи відповідальність за зловживання на ринку цінних паперів, слід звернути особливу увагу на криміналізацію правопорушень.
Вивчення світового досвіду кримінальних правопорушень, особливо досвіду європейських країн, свідчить про те, що зловживання на ринку цінних паперів кваліфікуються також як кримінальні злочини, і розслідування по них здійснюються відповідно до кримінального процесу.
Однак криміналізація зловживань на ринку цінних паперів не є самоціллю і, перш за все, обумовлена ​​досягненням відповідного рівня розвитку ринку цінних паперів, яке, в свою чергу, вимагає встановлення найбільш ефективних механізмів нагляду за ринком, можливих лише в рамках кримінальної відповідальності.
Директива 2003/6/ЄС про ринкові і цінові зловживання передбачає можливість встановлення кримінальної відповідальності за діяння, які пов'язаним зі зловживаннями на ринку цінних паперів. А також, у вивчених нами справах щодо зловживань у всіх країнах ЄС і в США також є можливість ведення кримінальної відповідальності за зловживання на ринку цінних паперів.
              В принципі, за одне й те саме діяння передбачається застосування, як кримінальної, так і адміністративної відповідальності.
Однак є чіткі критерії, відповідно до яких визначається вид тієї відповідальності, який застосовується до конкретного випадку. У будь-якому випадку має бути забезпечено застосування лише однією з цих заходів відповідальності.
Прикладами таких критеріїв можуть служити:
•	 розмір шкоди спричиненні діянням -  якщо шкода невелика, застосовується адміністративна відповідальність, у разі великої шкоди - кримінальна;
•	 періодичне здійснення особою одного і того ж порушення - якщо діяння відбувається в перший раз і шкода невелика, то застосовується адміністративна відповідальність, якщо ж діяння вчиняється повторно, то незалежно від розміру завданої шкоди застосовується кримінальна відповідальність;
•	 суть діяння - коли, наприклад, внутрішня інформація виходить не з суті справи, а з кримінального діяння, готування до здійснення якого може істотно вплинути на один чи декілька фінансових інструментів або на ціноутворення на регульованому ринку.
Якщо дані критерії чітко вимальовуються, то для слідчого стає ясним, яке провадження необхідно порушувати. Цілком імовірно, що надалі, в ході зміни обставин справи зміниться і вид провадження, наприклад, якщо з'ясується, що розмір шкоди іншій і т.д.
Якщо критерії не ясні, то слідчий може самостійно вибрати вид провадження, яке треба порушувати, з урахуванням таких правил:
•	 Чи є достатні і реальні докази для порушення проти особи кримінального провадження. Суть полягає в тому, що слідчий особисто визначає, яке провадження порушувати – адміністративне чи кримінальне. Фактором обмеження особистого рішення слідчого служить та обставина, що хоча в ході ведення кримінального провадження у нього більше повноважень, проте він зобов'язаний забезпечувати більш суворі гарантії додержання прав і свобод правопорушників.
•	 Резонанс вчиненого діяння і ситуації, суспільна користь. Дане правило логічно пов'язане з попереднім, оскільки, коли інспектор визначає, що ведення кримінального провадження обумовлено користю для суспільства і що для цього існує гостра соціальна необхідність, то з цього логічно випливає, що є розумні і достатні докази про факт кримінального діяння.

Розділ ІІ. Юридичний аналіз і проблеми кваліфікації злочинів на ринку цінних паперів
1. Об’єкт злочинів на ринку цінних паперів
Одним із різновидів економічних суспільних відносин є відносини, що складаються на ринку цінних паперів, які відіграють важливу роль у забезпеченні економічної стабільності держави. Використання механізмів фондового ринку дозволяє забезпечувати функціонування фінансової, кредитної та інших сфер економіки держави.
У зв’язку із важливістю стабільного функціонування фондового ринку, суспільні відносини, які складаються на ринку цінних паперів поставлені під кримінально-правову охорону. 
Проблемам кримінально-правової охорони суспільних відносин, які складаються на фондовому ринку досліджуються вченими, одними із яких є: Н.О. Гуторова,   Л.В. Дорош, О.О. Дудоров, О.І. Перепелиця,О.Б. Сахарова, І.В. Сінгаївська, В.Р. Щавінський, Л.Л. Кругліков.
Не вдаючись до аналізу сутності поняття «об’єкт злочину», на нашу думку, його можна ототожнити із юридичним поняттям «суспільні відносини».
Досліджуючи об’єкти злочинів на фондовому ринку, можна зазначити, що внесення злочинів на ринку цінних паперів до розділу VІІ Особливої частини КК України є обґрунтованим тому, що здійснення діяльності на фондовому ринку – це один із видів господарської діяльності. 
Аналізуючи об’єкт злочинів розділу VІІ Особливої частини КК України можна зазначити, що класифікація об’єктів злочину є багатоступенева і її класифікація можлива по вертикалі, що дає можливість чітко згрупувати в межах розділу про злочини у сфері господарської діяльності ті злочини, які вчиняються безпосередньо під час діяльності на фондовому ринку. 
Поширена є позиція вчених, які аналізуючи об’єкт злочину класифікують його наступним чином: загальний об’єкт злочину, родовий об’єкт злочину та безпосередній об’єкт злочину. Але дослідивши злочини на ринку цінних паперів, на нашу думку, можна дійти висновку, що дана класифікація не відображає дійсної картини як злочинів у сфері господарської діяльності так і злочинів на ринку цінних паперів. Тому, на наший погляд, доцільно було б взяти до уваги позицію російського вченого Л.Л. Круглікова, який при дослідженні поняття «об’єкт злочину» класифікував його наступним чином: загальний; міжродовий;  родовий; груповий; видовий; безпосередній [58, с.23]. Запропонована класифікація об’єктів злочину по вертикалі є безумовно спірною, однак, на нашу думку, вона дозволяє ґрунтовно проаналізувати об’єкт злочину на ринку цінних паперів. Аналізуючи підхід Л.Л. Круглікова та беручи до уваги запропоновану класифікацію об’єкта злочину у сфері господарської діяльності О.О. Дудорова,  М.І. Мельника, М.І. Хавронюка, а також специфіку норм, які знаходяться у розділу VІІ Особливої частини КК України та охороняють суспільні відносини на ринку цінних паперів,  доцільно було б класифікувати норми у розділу VІІ Особливої частини КК України наступним чином: загальний, родовий, видовий, підвидовий, груповий, безпосередній.
Загальний об’єкт злочину – це сукупність всіх суспільних відносин, які охороняються кримінальним законом.
Родовий об’єкт злочину – однорідні за своєю соціальною і економічною сутністю суспільних відносин, які через це повинні охоронятися єдиним комплексом взаємозалежних кримінально-правових норм. У  розділу VІІ Особливої частини КК України родовий об’єкт злочину – це суспільні відносини у сфері господарської діяльності.
Видовий об'єкт злочину — це частина родового об'єкта, яка об'єднує в межах останнього близьких між собою суспільних відносин. Видовий об'єкт співвідноситься із родовим як частина і ціле [63].
Визначаючи видовий об’єкт злочину розділу VІІ Особливої частини КК України, на нашу думку, слід підтримати позицію О.О. Дудорова, який стверджує, що залежно від видового об’єкта злочини у сфері господарської діяльності класифікуються таким чином: 1) злочини проти системи грошового обігу, фондового ринку і порядку обігу деяких документів; 2) злочини проти системи оподаткування і системи загальнообов’язкового державного соціального страхування; 3) злочини проти бюджетної системи; 4) злочини проти порядку переміщення предметів через митний кордон України; 5) злочини проти порядку зайняття господарською діяльністю; 6) злочини проти прав кредиторів; 7) злочини проти засад добросовісної конкуренції; 8) злочини проти порядку приватизації [47, с. 277 - 278].
Підвидовий об’єкт злочину об’єднує тотожні суспільні відносини в межах видового об’єкту злочину.
Груповий об’єкт злочину об’єднує норми, які охороняють певне коло суспільних відносин в межі підвидового об’єкту злочину.
Безпосередній об’єкт злочину –– це суспільні відносини, на які посягає конкретне злочинне діяння. Це суспільні відносини, поставлені під охорону певного кримінального закону.
Поширення в науковій літератури набула класифікація за якої безпосередній об’єкт злочину поділяється на: 1) основний; 2) додатковий. Додатковий безпосередній об’єкт злочину в свою чергу поділяється на: а) обов’язковий; б) факультативний.
Основний безпосередній об’єкт – це суспільні відносини, порушення яких становить соціальну сутність злочину. Основний безпосередній об’єкт визначає суспільну небезпечність певного злочину, місце кримінально-правової норми в системі Особливої частини КК України.
Основний безпосередній об’єкт – це суспільні відносини, котрі переважно законодавець поставив під охорону, приймаючи кримінальний закон.
Додатковий обов’язковий безпосередній об’єкт злочину – це суспільні відносини, посягання на які не є суттю цього злочину, та вони порушуються або ставляться під загрозу порушення поряд з основним безпосереднім об’єктом.
Таким об’єктом можуть бути тільки ті суспільні відносини, що поставлені під охорону кримінального закону.
Установлення додаткового безпосереднього об’єкта сприяє правильній кваліфікації злочинів і відмежуванню одного злочину від іншого.
Характерною ознакою додаткового безпосереднього об’єкта є те, що в багатьох випадках він самостійний і завжди потребує  кримінально-правової охорони.
Додатковим факультативним безпосереднім об’єктом злочину визнаються суспільні відносини, що їх цей злочин в деяких випадках порушує, а в інших не порушує.
Установлення факультативного безпосереднього об’єкта допомагає правильно кваліфікувати злочин.
Виходячи із зазначеного, об’єкти злочинів на ринку цінних паперів можна визначити по вертикалі наступним чином:
- родовий об’єкт злочину - суспільні відносини у сфері господарської діяльності;
- видовий об’єкт злочину - злочини проти системи грошового обігу, фондового ринку і порядку обігу деяких документів;
- підвидовий об’єкт злочину в межах видового об’єкту злочину можна виділити – злочини, які вчиняються під час діяльності на фондовому ринку;
- груповий в межах підвидового об’єкт злочину можна консолідувати наступним чином [52, с.225]:
1) норми, які забезпечують охорону інтересів інвестора та емітента (ст.ст. 222-1; 223-2; 224; 232-1; КК України);
2) норми, які забезпечують охорону інтересів інвестора (ст.ст. 223-1, 232-2 КК України);
3) норми, які забезпечують охорону інтересів держави у випуску та обігу цінних паперів (ст.ст. 199 КК України).
У статті 222-1 КК України основним безпосереднім  об’єктом злочину є фондовий ринок у частині встановленого порядку ціноутворення на ринку цінних паперів, а додатковим – власність.
Вчинення оманливих дій, укладання удаваних або фіктивних угод з цінними паперами з метою штучного ціноутворення, яке не зумовлено реальними станом попиту і пропозиції та економічними чинниками коливання цін на фондовому ринку і використання їх для одержання неправомірної вигоди або уникнення збитків може призвести до тимчасової дестабілізації фондового ринку та заподіяння шкоди учасникам фондового ринку.
У статті 223-2 КК України безпосередній об’єкт злочину – фондовий ринок у частині встановленого порядку обліку іменних цінних паперів та порядку зберігання та обліку цінних паперів, обліку і обслуговування набуття, припинення та переходу прав на цінні папери і прав за цінними паперами та обмежень прав на цінні папери, додатковий – власність.
Дана стаття охороняє суспільні відносини пов’язані з ведення системи реєстру власників іменних цінних паперів, порядок ведення цього реєстру, обов'язки реєстроутримувача, емітентів та зареєстрованих осіб, а також суспільні відносини щодо діяльність професійних учасників депозитарної системи України та Національного банку України щодо надання послуг із зберігання та обліку цінних паперів, обліку і обслуговування набуття, припинення та переходу прав на цінні папери і прав за цінними паперами та обмежень прав на цінні папери.
Система реєстру власників іменних цінних паперів (далі - система реєстру) - сукупність даних, що забезпечує ідентифікацію зареєстрованих у цій системі власників, номінальних утримувачів та емітента, а також іменних цінних паперів, зареєстрованих на їх ім'я, облік усіх змін інформації щодо вищевказаних осіб та цінних паперів, одержання та надання інформації цим особам і складання реєстру власників іменних цінних паперів [9].
Вимоги до порядок ведення системи реєстру, обов'язки реєстроутримувача, емітентів та зареєстрованих осіб, порядок доступу до інформації, що міститься у системі реєстру встановлюється Законом України «Про Національну депозитарну систему та особливості електронного обігу цінних паперів в Україні» та  нормативно-правовими актами НКЦПФР.
Закон України «Про депозитарну систему України», який набрав чинності 12 жовтня 2013 року, визначає правові засади функціонування депозитарної системи України.
Відповідно до пункту 3 розділу VI Закону України «Про депозитарну систему України» зазначено, що Закон України "Про Національну депозитарну систему та особливості електронного обігу цінних паперів в Україні" втрачає чинність через шість місяців з дня набрання чинності Закону України «Про депозитарну систему України».
При цьому, Законом України «Про депозитарну систему України», передбачено, що:
ліцензії на провадження депозитарної діяльності, зокрема, депозитарію цінних паперів, депозитарної діяльності зберігача цінних паперів, діяльності з ведення реєстру власників іменних цінних паперів, видані Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку до дня опублікування цього Закону, діють до дня набрання чинності цим Законом;
з дня набрання чинності цим Законом Національній комісії з цінних паперів та фондового ринку забезпечити анулювання ліцензій на провадження депозитарної діяльності депозитарію цінних паперів, депозитарної діяльності зберігача цінних паперів, діяльності з ведення реєстру власників іменних цінних паперів та розрахунково-клірингової діяльності;
з дня опублікування цього Закону Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку має право видавати ліцензії на провадження депозитарної діяльності депозитарної установи, діяльності із зберігання активів інституту спільного інвестування, діяльності із зберігання активів пенсійних фондів та клірингової діяльності, які набирають чинності з дня набрання чинності цим Законом.
Виходячи із викладеного, з 12 жовтня 2013 року почався етап ліквідації системи реєстру власників іменних цінних паперів та введення в дію нової процедури ведення система депозитарного обліку цінних паперів, яка включає в себе процедуру ведення реєстру власників іменних цінних паперів.
Виходячи із зазначеного, на нашу думку, у зв’язку із зникненням суспільних відносин, які регулювали порядок ведення системи реєстру власників іменних цінних паперів, було б доцільно декриміналізувати статтю 223-2 КК України в частині невнесення службовою особою  емітента чи професійного учасника фондового ринку змін або внесення завідомо  недостовірних змін  до  системи  реєстру власників іменних цінних паперів.
Також стаття 223-2 КК України охороняє порядок ведення система депозитарного обліку цінних паперів.
Система депозитарного обліку цінних паперів - сукупність інформації, записів про емісійні цінні папери (вид із зазначенням типу, номінальна вартість і кількість, обмеження обігу тощо) на рахунках у цінних паперах власників таких рахунків, про емітентів, власників цінних паперів, що мають права за цінними паперами та права на цінні папери, обмежень прав на цінні папери, уповноважених ними осіб, управителів, заставодержателів, інших осіб, наділених відповідними правами щодо цінних паперів, яка містить дані, що дають змогу ідентифікувати емісійні цінні папери і зазначених осіб, реєстр кодів цінних паперів (міжнародних ідентифікаційних номерів цінних паперів), а також інша передбачена законодавством інформація (далі - система депозитарного обліку).
У статті 224 КК України безпосереднім об’єктом злочину є фондовий ринок у частині встановленого порядку виготовлення та обігу недержавних цінних паперів.
Порядок виготовлення та обігу недержавних цінних паперів встановлюється Законами України «Про цінні папери та фондовий ринок», «Про інститути спільного інвестування» та нормативно-правовими актами НКЦПФР.
Предметом даного злочину є недержавні цінні папери, що існують у документарній (паперовій) формі. Такими цінними паперами відповідно до чинного законодавства України можуть бути ощадний (депозитарний) сертифікат, векселі, заставна та товаророзпорядчі цінні папери [16].
Ощадний (депозитарний) сертифікат – цінний папір, який підтверджує суму вкладу, внесеного у банк, і права вкладника (власника  сертифіката)  на  одержання зі спливом встановленого строку  суми  вкладу  та процентів,  встановлених сертифікатом,  у банку, який його видав.
Вексель – цінний папір, який посвідчує безумовне грошове зобов'язання  векселедавця  або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму  власнику  векселя (векселедержателю) [16]. 
Заставна – це борговий цінний папір, який засвідчує безумовне право його власника на отримання від боржника виконання за основним зобов'язанням, за умови, що воно підлягає виконанню в грошовій формі, а в разі невиконання основного зобов'язання - право звернути стягнення на предмет іпотеки [12].
Товаророзпорядчий цінний папір - які надають їхньому держателю право розпоряджатися майном, вказаним у цих документах.
У статті 232-1 КК України основним безпосереднім об’єктом злочину є фондовий ринок у частині встановленого порядку обігу інсайдерської інформації, а додатковим власність і засади добросовісної конкуренції.
Предмет злочину – інсайдерська інформація.
О.О. Дудоров визначає, що інсайдерська інформація – це будь-яка не оприлюднена інформація про емітента, його цінні папери та похідні (деривативи), що перебувають в обігу на фондовій біржі, або правочини щодо них, у разі якщо оприлюднення такої інформації може істотно вплинути на вартість цінних паперів (деривативів), та яка підлягає оприлюдненню відповідно до вимог, встановлених законом [54, с. 289]. 
Відповідно до статті 44 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок», інсайдерська  інформація  - це неоприлюднена  інформація про емітента,  його  цінні  папери   та   похідні   (деривативи),   що перебувають в обігу на фондовій біржі,  або правочини щодо них,  у разі якщо оприлюднення такої інформації може істотно  вплинути  на вартість цінних паперів та похідних (деривативів), та яка підлягає оприлюдненню відповідно до вимог, встановлених цим Законом.
Проаналізувавши Закон України «Про цінні папери та фондовий ринок» та нормативно-правові акти НКЦПФР до інсайдерської інформації може бути віднесена:
1)	особлива інформація про емітента, а саме відомості про:
-	прийняття рішення про розміщення цінних паперів на суму, що перевищує 25 відсотків статутного капіталу;
-	прийняття рішення про викуп власних акцій, крім акцій корпоративних інвестиційних фондів інтервального та відкритого типу;
-	факти лістингу або делістингу цінних паперів на фондовій біржі;
-	отримання позики або кредиту на суму, що перевищує 25 відсотків активів емітента;
-	зміну складу посадових осіб емітента;
-	зміну власників акцій, яким належить 10 і більше відсотків голосуючих акцій;
-	рішення емітента про утворення, припинення його філій, представництв;
-	рішення вищого органу емітента про зменшення статутного капіталу;
-	порушення справи про банкрутство емітента, прийняття рішення про його санацію;
-	рішення вищого органу емітента про припинення.
2)	Регулярна інформація про емітента (річна та квартальна інформація).
3)	Інформація фондових бірж про обсяг торгівлі цінними паперами та іншими фінансовими інструментами .
4)	Інформація фондової біржі про всі вчинення на ній правочини щодо емісійних цінних паперів.
5)	Регулярна інформація про інститути спільного інвестування:
-	річний звіт інституту спільного інвестування закритого типу (крім приватного (закритого) розміщення);
-	піврічний звіт диверсифікованого інституту спільного інвестування.
Зазначена інформація повинна стосуватися емітента, його цінних паперів та похідних (деривативів), що перебувають на фондовій біржі (тобто мають бути внесені до біржового списку), або правочинів щодо них (крім правочинів у процесі емісії, при викупі цінних паперів їх емітентом та купівлі-продажу емітентом цінних паперів).
Інформація щодо  оцінки  вартості  цінних  паперів  та/або фінансово-господарського   стану   емітента,  якщо  вона  отримана виключно на основі оприлюдненої інформації або інформації з  інших публічних    джерел,   не   заборонених   законодавством,   не   є інсайдерською інформацією.
Інформація  не  вважається  інсайдерською  з  моменту   її оприлюднення відповідно до закону.
У статті 223-1 КК України основним безпосереднім об’єктом злочину  є фондовий ринок  у частині встановленого порядку емісії цінних паперів, а додатковий – власність.
Дана стаття охороняє суспільні відносини щодо порядку випуску цінних паперів, а саме внесення завідомо неправдивих відомостей в документи, які подаються для реєстрації випуску акцій під час створення публічних та приватних  акціонерних  товариств та під час здійснення збільшення або зменшення статутного капіталу акціонерних товариств, для реєстрації випуску облігацій, іпотечних облігацій, іпотечних сертифікатів, сертифікатів фонду операцій з нерухомістю, випущених у бездокументарній формі (далі - сертифікати ФОН), випуску інвестиційних сертифікатів пайового інвестиційного фонду, випуску акцій корпоративного інвестиційного фонду, порядку реєстрації випуску опціонних сертифікатів.
Предметом даного злочину є документи, які подаються до НКЦПФР для реєстрації випуску цінних паперів. Перелік таких документів визначається нормативно правовими актами НКЦПФР залежно від виду цінних паперів.
У статті 232-2 КК України основний безпосередній об’єкт злочину є фондовий ринок у частині встановленого порядку обігу інформації про емітента як учасника такого ринку, а додатковий – власність.
Інвестор у цінні папери має право на одержання певної інформації безпосередньо від емітента цінних паперів, а у деяких випадках – право на ознайомлення з певною інформацією про діяльність емітента. Закон передбачає право на персональне одержання відповідної інформації або ознайомлення з нею переважно для акціонерів.
Відповідно до законодавства України учасники товариства мають право одержувати інформацію про діяльність товариства, а також акціонерне товариство повинно забезпечувати кожному акціонеру доступ до наступних документів: 
1) статут   товариства,   зміни   до  статуту,  засновницький  (установчий) договір;
2)  положення  про загальні збори, наглядову раду, виконавчий орган  та ревізійну комісію, інші внутрішні положення товариства, що регулюють діяльність органів товариства, та зміни до них;
3) положення   про кожну філію та кожне представництво товариства; 
4) принципи (кодекс) корпоративного управління товариства; 
5) протоколи загальних зборів; 
6) матеріали,  з  якими  акціонери  мають  (мали)  можливість ознайомитися під час підготовки до загальних зборів; 
7) протоколи   засідань   наглядової  ради  та  колегіального виконавчого органу, накази і розпорядження голови колегіального та одноосібного виконавчого органу; 
8) протоколи  засідань  ревізійної комісії,  рішення ревізора товариства; 
9) висновки  ревізійної  комісії  (ревізора)   та   аудитора товариства; 
10) річну фінансову звітність; 
11) документи  звітності,  що подаються відповідним державним органам; 
12) проспект  емісії,  свідоцтво  про   державну   реєстрацію випуску акцій та інших цінних паперів товариства;
13) особливу інформацію  про  товариство  згідно  з  вимогами законодавства; 
14) інші   документи,  передбачені  законодавством,  статутом товариства,  його  внутрішніми  положеннями,  рішеннями  загальних зборів, наглядової ради, виконавчого органу.
Також законодавство України визначає, що на вимогу учасника товариство зобов'язане  надавати  йому  для  ознайомлення річні баланси, звіти товариства  про  його  діяльність,  протоколи зборів.
Розкриваючи зміст словосполучення «інформація про діяльність емітента в межах, передбачених законом» потрібно враховувати положення пункту 36 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 №13 «Про практику розгляду судами корпоративних прав» [42] де визначено, що господарське товариство зобов’язане надавати учаснику (акціонеру) на його вимогу лише документи звітного характеру (річні баланси, звіти про фінансово-господарську діяльність, протоколи ревізійної комісії, протоколи зборів органів управління) та інформацію, що міститься в установчих документах товариства, а не будь-яку інформацію щодо господарської діяльності товариства, якщо інше не передбачено установчими документами товариства. 
У статті 199 КК України основний безпосередній об’єкт злочину є встановлений порядок випуску та обігу готівкових грошей, білетів державної лотереї та голографічних захисних елементів, фондовий ринок у частині встановленого порядку виготовлення та обігу державних цінних паперів, системи оподаткування, а додатковий – власність.
Однією із елементів об’єкту злочину є фондовий ринок в частині охорони державних цінних паперів.
Державний цінний папір є цінні папери емітентом яких виступає держава в особі уповноважених нею органів: вона від свого імені випускає цінні папери і бере на себе зобов’язання, що випливають з умов їх емісії. До них можуть бути віднесені, зокрема, державні облігації України, казначейські зобов’язання України, приватизаційні цінні папери, деякі векселі (наприклад, векселі Державного казначейства України).

2.2. Об’єктивна сторона злочинів на ринку цінних паперів
Об’єктивна сторона складу злочину – це сукупність передбачених законом про кримінальну відповідальність ознак, які характеризують зовнішній  прояв суспільно небезпечного діяння, що посягає на об’єкти кримінально-правової охорони, а також об’єктивні умови цього посягання [56, с. 101].
Об’єктивна сторона визначає: 1) у чому полягає злочин, 2) яким чином він скоюється та які наслідки він спричиняє, 3) за яких умов місця, часу, обстановки тощо він відбувається, 4) за допомогою яких засобів і знарядь вчинюється.
Виходячи із зазначеного, в науці кримінального права виділяють наступні ознаки об’єктивної сторони складу злочину:
•	суспільно небезпечне діяння (дія або бездіяльність); 
•	суспільно небезпечні наслідки; 
•	причинний зв’язок між суспільно небезпечним діянням і суспільно небезпечними наслідками; 
•	місце час, спосіб, знаряддя, засоби, а також обстановка вчинення злочину.
При цьому об’єктивна сторона складу конкретного злочину включає в себе лише суворо визначені кримінальним законом ознаки.
За винятком суспільно небезпечного діяння, яке є обов’язковою ознакою будь-якого злочину, інші названі ознаки вважаються факультативними, оскільки їх включають в себе не всі склади конкретних злочинів. Однак якщо ознака, належна, за загальним правилом, до факультативних ознак, передбачена тією чи іншою нормою Особливої частини КК України, вона стає обов’язковою ознакою об’єктивної сторони складу злочину конкретного злочину і враховується при кваліфікації злочину.
З об’єктивної сторони переважна більшість злочинів на ринку цінних паперів вчиняються шляхом дії (наприклад, статті 199; 222-1; 223-1; 224;
232-1 КК України). Об’єктивна сторона окремих злочинів на ринку цінних паперів може виражатись і в бездіяльності (наприклад, статті 223-2; 232-2 КК України). Серед розглядуваних злочинів переважно трапляються злочини з матеріальним складом, обов’язковими ознаками яких є суспільно небезпечні наслідки та безпосередній причинний зв’язок, також КК України містить злочини із формальним складом (наприклад: статті 199, 224 КК України) та формально-матеріальним складом (наприклад: стаття 232-1 КК України).
Матеріальний склад злочину на ринку цінних паперів проявляється в наступних категоріях: «значний розмір», «значна шкода», «значна матеріальна шкода», «матеріальна  шкода в значному розмірі», «значні збитки». Дані категорії виражаються в різних стаття Кримінального кодексу, які охороняють суспільні відносини на фондовому ринку та мають відображення у примітках до відповідних статей.
Для більш детального розуміння об’єктивної сторони злочинів на ринку цінних паперів, на нашу думку, було б доцільно розглянути об’єктивну сторону складу злочину стосовно кожного окремого злочину на ринку цінних паперів.
Об’єктивна сторона складу злочину передбачена статтею 199 КК України щодо охорони ринку цінних паперів полягає в діях, як виготовлення, зберігання, придбання, перевезення, пересилання, ввезення в Україну з метою використання при продажу товарів, збуту або збут…державних цінних паперів [64, с. 650].
Поняття «виготовлення» підроблених державних цінних паперів охоплює як повну імітацію державних цінних паперів, так й істотну фальсифікацію справжніх державних цінних паперів. Часткове підроблення може полягати, наприклад, у зміні номера або серії облігації, підробленні підпису або відбитку печатки на цінному папері.
Під зберіганням незаконно виготовлених, одержаних чи підроблених державних цінних предметів розуміється умисні дії, пов’язані з їх перебуванням у володінні винного (він може тримати їх при собі, у будь-якому приміщенні, сховищі тощо, але у будь-якому разі під контролем).
Під придбанням розуміють отримання винними певних незаконно виготовлених, одержаних чи підроблених державних цінних паперів  будь-яким способом (купівля, бартер, тощо).
Перевезення полягає у переміщенні незаконно виготовлених, одержаних чи підроблених державних цінних паперів транспортом з одного місця в інше як у межах території України, так і за її межами. 
Пересилання - це переміщення незаконно виготовлених, одержаних чи підроблених державних цінних паперів шляхом відправлення поштою, багажем, посильним або іншим способом з одного місця в інше без супроводження особи, котра здійснює пересилання.
Ввезення в Україну треба визнавати переміщення незаконно виготовлених, одержаних чи підроблених державних цінних паперів через державний кордон України на її територію з використанням будь-яких транспортних засобів.
Збут – це оплатне або безоплатне відчуження незаконно виготовлених, одержаних чи підроблених державних цінних паперів незалежно від способу (використання як засобу платежу, продажу, обміну, дарування, передачі в борг, програш в азартні ігри тощо).
Об’єктивна сторона складу злочину передбачена статтею 222-1 КК України полягає у в чиненні дій, що мають ознаки маніпулювання на фондовій біржі. Опис діянь, які вважаються ознаками маніпулювання, наведений безпосередньо  статті 10-1 Закону України «Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні»:
1) здійснення або намагання  здійснити  операції  чи  надання заявки на купівлю або продаж фінансових інструментів,  які надають або можуть надавати уявлення щодо  поставки,  придбання  або  ціни фінансового  інструменту,   що   не  відповідають  дійсності,  та вчиняються одноосібно або за  попередньою  змовою  групою  осіб  і призводять  до  встановлення інших цін,  ніж ті,  що існували б за відсутності таких операцій або заявок; 
2) здійснення або намагання  здійснити  операції  чи  надання заявки  на купівлю  або  продаж  фінансових  інструментів  шляхом вчинення умисних протиправних дій,  в  тому  числі  шахрайства  чи використання інсайдерської інформації; 
3) поширення  інформації  через засоби масової інформації,  у тому числі електронні засоби масової  інформації,  або  будь-якими іншими способами,  яке призводить або може призвести до введення в оману учасників ринку щодо ціни,  попиту,  пропозиції або  обсягів торгів   фінансових   інструментів   на  фондовій  біржі,  що  не відповідають   дійсності,    зокрема    поширення   недостовірної інформації, у разі коли особа, яка поширила таку інформацію, знала або повинна була знати, що ця інформація була недостовірною; 
4) купівля або продаж фінансових інструментів перед закриттям торговельної  сесії  фондової  біржі  з  метою  введення  в  оману учасників ринку щодо цін,  які  склалися  наприкінці  торговельної сесії; 
5) неодноразове  протягом  торговельного  дня укладення двома або більше учасниками торгів угод купівлі  чи  продажу  фінансових інструментів  у власних  інтересах  чи за рахунок одного і того ж клієнта,  за якими кожен з учасників торгів виступає як  продавець та  покупець  одного і того ж фінансового інструменту за однаковою ціною  в  однаковій  кількості  або  які не   мають   очевидного економічного сенсу або очевидної законної мети хоча б для одного з учасників торгів (або  їх  клієнтів),  а  також  надання  клієнтом кільком  учасникам  біржових  торгів доручення на укладення в його інтересах однієї або більше угод з одним і  тим  самим  фінансовим інструментом, під час яких покупець та продавець діють в інтересах клієнта; 
6) неодноразове протягом  торговельного  дня  здійснення  або намагання здійснити  операції  чи  надання  заявки на купівлю або продаж   фінансових інструментів,   що   не   мають   очевидного економічного   сенсу   або очевидної   законної  мети,  якщо  за результатами таких торгів власник таких фінансових інструментів не змінюється; 
7) неодноразове   невиконання   учасником   біржових   торгів зобов'язань за   біржовими   контрактами,   укладеними   протягом торговельного  дня  у власних  інтересах або за рахунок клієнтів, якщо укладення зазначених контрактів спричинило значне  збільшення або  зниження  ціни  фінансового інструменту,  за умови,  що такі контракти мали суттєвий вплив на ціну такого інструменту; 
8) укладення на фондовій біржі угод з фінансовим інструментом за   ціною, що  має  суттєве  відхилення  від  ціни  відповідного фінансового інструменту, яка склалася на фондовій  біржі  тієї  ж торговельної  сесії  (поточна  ціна) шляхом  подання  безадресних заявок,  за умови,  що угоди укладені від імені та/або за  рахунок осіб,   між   якими   (працівниками   яких)   існувала попередня домовленість про придбання або продаж фінансового  інструменту за ціною, що має суттєве відхилення від поточної ціни. 
Не є  маніпулюванням цінами на фондовому ринку дії,  що мають на меті: 
1) підтримання цін на емісійні цінні папери у  зв'язку  з  їх публічним розміщенням або обігом, за умови, що такі дії вчиняються учасником біржових торгів  на  підставі  відповідного  договору  з емітентом таких цінних паперів; 
2) підтримання цін на цінні папери відкритих або інтервальних інститутів  спільного  інвестування  у  зв'язку  з  їх  викупом  у випадках, установлених законом; 
3) підтримання  цін,  попиту,  пропозиції  або обсягів торгів фінансовими  інструментами,  за  умови,  що  такі  дії  вчиняються учасником  біржових торгів  на  підставі  відповідного договору з фондовою біржею. 
Не є маніпулюванням на фондовому  ринку  дії,  що  вчиняються органами державної влади у зв'язку з реалізацією грошово-кредитної політики або політики управління державним боргом.
Маніпулювання на фондовому ринку є злочином, якщо воно призвело до отримання професійним учасником фондового ринку або фізичною особою чи третіми особами прибутку у значних розмірах, до уникнення професійним учасником фондового ринку або фізичною особою чи третіми особами збитків у значних розмірах або до заподіяння значної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб. Таким чином, склад злочину, передбаченого статтею 222-1 КК України, за законодавчою конструкцією є матеріальним, але із альтернативними наслідками. Згідно з приміткою до статті  222-1 КК України значним розміром (значною шкодою) вважається розмір (шкода), який у п’ятсот і більше разів перевищує неоподаткований мінімальний дохід громадян.
Аналізуючи диспозицію статті 222-1 КК України можна дійти висновку, що зазначені дії повинні бути вчиненні на фондовій біржі. Фондова біржа – це юридична особа, постійно діючий ринок, на якому здійснюється торгівля цінними паперами, який здійснює свою діяльність відповідно до ліцензій на діяльність з організації торгівлі на фондовому ринку виданої Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку [33].
Досліджуючи ознаки маніпулювання на фондовому ринку визначені статтею 10-1 Закону України «Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні» можна дійти висновку, що за деякими ознаками на злочин передбачений статтею 222-1 КК України не може бути замаху, оскільки складові частини замаху передбачені в деяких ознаках маніпулювання, а отже намагання вчинити даний злочин за деякими ознаками маніпулювання буде вважатися закінченим або взагалі не вважатиметься злочином, виходячи із наслідку. 
Об’єктивна сторона складу злочину передбачена статтею 223-1 КК України характеризується сукупністю трьох ознак: діянням – внесенням у документи, які подаються для реєстрації випуску цінних паперів, завідомо неправдивих відомостей; наслідками у вигляді значної матеріальної шкоди інвесторів в цінні папери; причинним зв’язком між вказаними діянням і суспільно небезпечними наслідками [54, с. 286].
Внесення у документи завідомо неправдивих відомостей означає як повне виготовлення винною особою перекручених документів, призначених для передачі до Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, так і внесення неправдивих відомостей у відповідні документи, раніше складені іншою особою. Завідомо неправдивою треба визнавати відомості, які не відповідають дійсності та вводять в оману потенційних інвесторів у цінні папери, а в деяких випадках Національну комісію з цінних паперів та фондового ринку. Ці відомості можуть стосуватися як проспекту емісії та інформації в ньому, інших внутрішніх документів емітента так й відомостей про напрямки використання фінансових ресурсів, залучених від розміщення цінних паперів.
Даний злочин є закінченим з моменту заподіяння значної матеріальної шкоди хоча б одному інвесторові в цінні папери, тобто шкоди, яка в двадцять і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян. Шкода проявляється як у втраті коштів після інвестування в цінні папери або не можливості отримати належні дивіденди у встановлений термін.
Об’єктивна сторона складу злочину передбачена статтею 223-2 КК України передбачає вчинення діяння у формі:
1) невнесення змін або внесення завідомо недостовірних змін до системи реєстру власників іменних цінних паперів службовою особою емітента або реєстратором (формальний склад);
2) невнесення змін або внесення завідомо недостовірних змін до системи депозитарного обліку службовою особою професійного учасника депозитарної системи України (формальний склад);
3) іншого порушення порядку ведення реєстру іменних цінних паперів, якщо воно призвело до втрати системи реєстру або її частини (матеріальний склад).
Враховуючи набрання чинності Закону України «Про депозитарну систему України» та охопленням депозитарною системою ведення реєстру власників іменних цінних паперів об’єктивна сторона статті 223-2 КК України виражається тільки в невнесення змін або внесення завідомо недостовірних змін до системи депозитарного обліку службовою особою професійного учасника депозитарної системи України. Тому враховуючи зміни законодавства, на нашу думку, стаття 223-2 КК України має формальний склад злочину.
Невнесення змін означає, що уповноважена особа, будучи зобов’язаною внести певні зміни до системи депозитарного обліку, всупереч встановленому порядку цього не робить. Зміни до системи депозитарного обліку здійснюється на підставі розпорядження ініціатора депозитарної операції - особа, за розпорядженням чи іншою вимогою якої в системі депозитарного обліку Центрального депозитарію, депозитарної установи виконуються депозитарні операції. Ініціатором депозитарної операції можуть бути депонент, клієнт, керуючий рахунком у цінних паперах, Центральний депозитарій, депозитарна установа, державні органи у межах їх повноважень, а також інші суб’єкти у випадках, визначених законом. Перелік документів і порядок проведення депозитарної операції визначається нормативно-правовими актами НКЦПФР.
Не утворює складу розглядуваного злочину невнесення змін до системи депозитарного обліку, якщо мають місце законні підстави для відмови щодо внесення змін до системи депозитарного обліку (відсутність повноважень у особи, яка ініціює внесення змін; недійсність раніше виданих сертифікатів цінних паперів; відсутність глобального сертифікату тощо).
Внесення завідомо недостовірних змін до системи депозитарного обліку означає перекручування: 1) записів про емісійні цінні папери (вид із зазначенням типу, номінальна вартість і кількість, обмеження обігу тощо) на рахунках у цінних паперах власників таких рахунків; 2) інформації про емітентів, власників цінних паперів, що мають права за цінними паперами та права на цінні папери, обмежень прав на цінні папери, уповноважених ними осіб, управителів, заставодержателів, інших осіб, наділених відповідними правами щодо цінних паперів, яка містить дані, що дають змогу ідентифікувати емісійні цінні папери і зазначених осіб; 3) реєстру кодів цінних паперів (міжнародних ідентифікаційних номерів цінних паперів); 4) інша передбачена законодавством інформація.
Виходячи із зазначеного та досліджуючи об’єктивну сторону складу злочину статті 223-2 КК України, диспозицію даної статті доцільно було б викласти в наступній редакції: «Невнесення службовою  особою  професійного учасника депозитарної системи України змін або внесення завідомо недостовірних змін до системи депозитарного обліку, а також інше порушення порядку ведення системи депозитарного обліку,  якщо  воно завдало значної шкоди інвестору» та змінити назву статті, як варіант, на «Порушення порядку ведення системи депозитарного обліку».
Де під іншими порушеннями порядку ведення системи депозитарного обліку слід вважати будь-яке порушення встановлених законодавством правил ведення системи депозитарного обліку, що призводить до настання передбачених статтею суспільно небезпечних наслідків.
В запропонованій редакції обов’язковим елементом об’єктивної сторони злочину є суспільно небезпечні наслідки у вигляді значної шкоди інвестору. Шкода може виражатися у втраті інформації з системи депозитарного обліку а саме: записів про емісійні цінні папери на рахунках у цінних паперах власників таких рахунків, власників цінних паперів, що мають права за цінними паперами та права на цінні папери, обмежень прав на цінні папери, уповноважених ними осіб, управителів, заставодержателів, інших осіб, наділених відповідними правами щодо цінних паперів, яка містить дані, що дають змогу ідентифікувати емісійні цінні папери і зазначених осіб, реєстр кодів цінних паперів (міжнародних ідентифікаційних номерів цінних паперів), а також інша передбачена законодавством інформація. На нашу думку, в даному випадку доцільно було б скористатися практикою нормативного закріплення інших злочинів на ринку цінних паперів і визначити, що шкода,   передбачена   цією   статтею,   вважається значною,   якщо   вона   в   двадцять  і  більше  разів  перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян [9].
Злочин буде вважається закінченим з моменту настання зазначених наслідків.
 Об’єктивна сторона складу злочину передбачена статтею 224 КК України  полягає у:
1)	виготовлення підроблених недержавних цінних паперів;
2)	їх збут;
3)	використання їх іншим чином.
Під виготовленням розуміються дії, що призводять до створення підроблених цінних паперів (друкування, виготовлення за допомогою спеціальної комп’ютерної техніки, ксерокопіювання тощо).
Використання підроблених недержавних цінних паперів іншим чином – це вчинення будь-яких інших, крім збуту, дій з недержавними цінними паперами для отримання будь-яких вигод чи переваг, на яку б мав право власник відповідних справжніх цінних паперів.
Збут – сплатне відчуження підроблених недержавних цінних паперів.
Об’єктивна сторона складу злочину передбачена статтею 232-1 КК України полягає у незаконному використанні інсайдерської інформації. Чинна редакція статті 232-1 містить два окремих склади злочину, ознаки яких викладені в частинах 1 і 2 даної статті [64, с. 705].
У частині 1 діяння визначене наступним чином:
1) незаконного розголошення інсайдерської інформації;
2) передачі або надання доступу до інсайдерської інформації;
3) надання з використанням такої інформації рекомендацій стосовно придбання або відчуження цінних паперів чи похідних (деривативів).
У частині 2 діяння передбачено скоєння злочину шляхом учинення з використанням інсайдерської інформації правочинів спрямованих на придбання або відчуження цінних паперів чи похідних (деривативів), яких стосується інсайдерська інформація, вчинених на власну користь або на користь інших осіб.
Незаконне розголошення – повідомлення будь-яким способом хоча б одній особі, яка не має права на ознайомлення з інсайдерською інформацією.
Передача інсайдерської інформації – передача сторонній особі будь-яких документів чи носіїв, які містять таку інформацію.
Надання доступу до інсайдерської інформації є надання особі, яка не має права на ознайомлення з такою інформацією, можливості ознайомитись із нею, одержати чи зробити копії документів чи інших носіїв, які містять інформацію.
Надання рекомендації є надання поради іншій особі стосовно придбання, відчуження цінних паперів чи похідних, моменту вчинення відповідних дій або кількості цінних паперів чи похідних, які мають стати предметом відповідних правочинів.
Чинна редакція даної статті передбачає обов’язкову ознаку як суспільно небезпечні наслідки, які виражаються:
1)	отримання особою, яка вчинила дії, чи третіми особами необґрунтованого прибутку у значному розмірі;
2)	уникнення особою, яка вчинила дії, чи третіми особами значних збитків;
3)	заподіяння значної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб.
Відповідно до примітки до статті, значним  розміром  (значним  збитком,  значною шкодою)  вважається розмір (збиток, шкода), який в п'ятсот і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.
Зазначений злочин вважається закінченим з моменту настання суспільно небезпечних наслідків.
Об’єктивна сторона складу злочину передбачена статтею 232-2 КК України включає вчинення діяння, наслідки та причиний зв'язок між діянням та наслідками. Чинна редакція статті передбачає відповідальність за наступні діяння:
1) ненадання інвестору в цінні папери на його письмовий запит інформації про діяльність емітента в межах, передбачених законами;
2) ненадання інвестору в цінні папери завідомо недостовірної інформації.
Ненадання інформації про діяльність емітента є діяння, внаслідок якого інвестор не отримав або несвоєчасно отримав запитувану інформацію. Дане діяння проявляється як у не наданні, так і у неповному наданні запитуваної інформації.
Надання недостовірної інформації про діяльність емітента – це надання (надсилання поштою, вручення нарочно тощо) інвестору інформації, яка не відповідає реальній дійсності, незалежно від надання інвестором письмового запиту чи без такого.
Обов’язковим елементом злочину є заподіяння інвестору в цінні папери внаслідок діяння матеріальної шкоди у значному розмірі. Відповідно до примітки статті 232-2 КК України, матеріальна   шкода   вважається заподіяною  у значному розмірі,  якщо її розмір у п'ятсот і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.
Даний злочин вважається закінченим з моменту спричинення інвестору в цінні папери матеріальної шкоди у значному розмірі.
Досліджуючи кваліфіковані та особливо кваліфіковані обставини злочинів на ринку цінних паперів, можна виділити, що до кваліфікованих обставин належать наступні категорії: вчинення злочину повторно, вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб, вчинення злочину у великому розмірі, спричинення тяжких наслідків, завдання великої матеріальної шкоди. А до особливо кваліфікованих обставин – вчинення злочину організованою групою, вчинення злочину в особливо великих розмірах або якщо вчинення злочину завдало особливо великої матеріальної шкоди.
Зазначені вище кваліфікуючі та особливо кваліфікуючі обставини розкриваються із врахуванням загальної теорії кримінального права, а також, щодо деяких кваліфікуючих та особливо кваліфікуючих обставин, із урахуванням приміток до відповідних статей Кримінального кодексу України.
Відповідно до частини першої статті 32 КК України встановлено, що повторністю  злочинів  визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою  статтею  або  частиною  статті Особливої частини цього Кодексу. Дане положення застосовується до всіх злочинів на ринку цінних паперів окрім злочину передбаченого статтею 224 КК України, де повторність злочину встановлюється відповідно до примітки даної статті, яка зазначає, що повторним у статті 224 визнається злочин, вчинений  особою,  яка  раніше  вчинила злочин,  передбачений цією статтею або статтею 199 цього Кодексу.
Дана обставина передбачена у статтях 199; 222-1; 224; 232-1; 232-2 КК України.
Вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб у злочинах на ринку цінних паперів визначається відповідно до частини другої статті 28 Кримінального кодексу України де встановлено, що злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб,  якщо  його  спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення.
Дана обставина передбачена у статтях 199; 222-1; 232-1 КК України.
Кваліфікуюча обставина вчинення злочину «у великому розмірі» передбачена у статті 199 КК України. Роз’яснення зазначеного терміну визначено у примітці до статті 199 КК України де зазначено, що дії,  передбачені  цією  статтею, вважаються вчиненими у великому розмірі, якщо сума підробки у двісті і більше разів перевищує неоподатковуваний  мінімум  доходів  громадян.
Кваліфікуюча обставина «спричинення тяжких наслідків» передбачена у статтях 222-1 та 232-1 КК України. Роз’яснення зазначеної обставини викладається у примітках до зазначених статей. Аналізуючи примітки до статей можна виділити певні ознаки до терміну  «спричинення тяжких наслідків»:
1)	наявність матеріальних збитків ( стаття 232-1 КК України) або шкоди (стаття 222-1);
2)	матеріальні збитки або шкода повинна у тисячу і більше  разів  перевищують   неоподатковуваний   мінімум   доходів громадян.
Термін «велика матеріальна шкода» як кваліфікуюча обставина передбачений у статті 224 КК України. В примітці до зазначеної стаття визначено, що матеріальна  шкода  вважається великою, якщо вона у триста і більше  разів  перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.
Вчинення злочину організованою групою на ринку цінних паперів визначається відповідно до частини третьої статті 28 КК України де зазначено, що злочин  визнається  вчиненим організованою групою,  якщо в його готуванні або вчиненні брали  участь  декілька  осіб  (три  і більше), які попередньо  зорганізувалися у стійке об'єднання для вчинення цього  та  іншого (інших)  злочинів,  об'єднаних  єдиним планом  з  розподілом  функцій  учасників групи,  спрямованих  на досягнення цього плану, відомого всім учасникам групи.
Дана обставина визначається як особливо кваліфікуюча в статтях 199; 224; 232-1 КК України.
Особливо кваліфікуюча обставина як вчинення злочину в «особливо великих розмірах» передбачена у статті 199 КК України. Відповідно до примітки даної статті визначено, що дії вважаються вчиненими в особливо великому розмірі якщо сума підробки у чотириста і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.
Вчинення злочину, яке завдало особливо великої матеріальної шкоди як особливо кваліфікуюча обставина визначено у статті 224 КК України, де у примітці до зазначеної статті визначено, що особливо великою матеріальною шкодою визнається така,  що  у  тисячу  і  більше  разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

2.3. Суб’єкт злочинів на ринку цінних паперів

Злочини на ринку цінних паперів за суб’єктом складу злочину можна класифікувати як злочини із загальним суб’єктом складу злочину та злочини із спеціальним суб’єктом складу злочину. До злочинів із загальним суб’єктом складу злочину можна віднести статті 199 та 224 КК України, а злочинів із спеціальним суб’єктом – статті 222-1; 223-1; 223-2; 232-1 та 232-2 КК України.
На нашу думку, дослідження потребують саме злочини із спеціальним суб’єктом складу злочину тому, що реформування законодавства на ринку цінних паперів спричинило створення нових орієнтирів для визначення суб’єкту складу злочину в злочинах на фондовому ринку.
Досліджуючи групу злочинів на ринку цінних паперів із спеціальним суб’єктом складу злочину можна дійти висновку, що статус професійного учасника фондового ринку є загальним орієнтиром для визначення суб’єкта злочину. Також потрібно звернути увагу на те, що зазначений статус в різних злочинах на ринку цінних паперів набуває окремих і специфічних ознак для констатації факту наявності суб’єкта злочину як частини складу злочину. Виходячи із зазначеного, на нашу думку, в кожному окремому спеціальному суб’єкті складу злочину наявні свої специфічні елементи, які відрізняються одна від одної.
Суб’єктом складу злочину у статті 222-1 КК України є службова особа учасника фондового ринку. Аналізуючи зазначений суб’єкт потрібно визначити, що він складається із двох частин, які потрібно аналізувати як окремо одна від одного, так у співвідношенні одна з одною. Це термін «службова особа» та термін «учасник фондового ринку».
Нормативне визначення терміну «службова особа» у відносинах на фондовому ринку наведено у частині третій статті 18 КК України де визначено, що службовими особами є особи,  які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції  представників  влади чи   місцевого  самоврядування,  а  також  постійно  чи  тимчасово обіймають   в   органах   державної   влади,   органах   місцевого самоврядування, на підприємствах,  в  установах  чи організаціях посади,  пов'язані  з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій,  або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється  повноважним органом державної влади, органом  місцевого  самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним  органом чи повноважною службовою особою підприємства, установи, організації, судом або законом. 
Для детальнішого розуміння поняття «службова особа» потрібно з’ясувати  суть і значення понять «організаційно-розпорядчі функції» та «адміністративно-господарські функцій».
М.І. Мельник та М.І. Хавронюк ототожнюють поняття «службова особа», яке подано у статті 18 КК України із зазначеним поняттям, яке подано у примітці до статті 364 КК України із уточненням, що суб’єктом злочину передбачений у примітці до статті 364 КК України не можуть бути службові особи, які працюють в юридичних особах приватного права [64, с. 81]. 
Із зазначеного можна дійти висновку, що М.І. Мельник та М.І. Хавронюк також ототожнюють поняття «організаційно-розпорядчі функції» та «адміністративно-господарські функцій» із організаційно-розпорядчими обов’язками» та «адміністративно-господарськими обов’язками» відповідно.
Відповідно до абзацу 3 пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.04.2002 №5 «Про судову практику у справах про хабарництво» [41] визначено, що організаційно-розпорядчі обов'язки - це   обов'язки по здійсненню керівництва галуззю промисловості, трудовим колективом, ділянкою  роботи, виробничою діяльністю окремих  працівників на підприємствах,  в установах чи організаціях  незалежно  від  форми власності. Такі функції виконують, зокрема, керівники міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, державних, колективних чи  приватних підприємств,  установ і організацій,  їх заступники, керівники структурних  підрозділів  (начальники  цехів,  завідуючі відділами,  лабораторіями,  кафедрами),  їх заступники, особи, які керують ділянками робіт (майстри, виконроби, бригадири тощо).
Згідно із абзацом 4 пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.04.2002 №5 «Про судову практику у справах про хабарництво» [41] визначено, що адміністративно-господарські обов'язки   -  це  обов'язки  по управлінню або розпорядженню державним, колективним чи приватним майном   (установлення порядку його зберігання,   переробки, реалізації,  забезпечення контролю за цими операціями тощо).  Такі повноваження   в   тому   чи   іншому   обсязі   є  у  начальників планово-господарських,  постачальних, фінансових відділів і служб, завідуючих складами, магазинами,   майстернями,   ательє,   їх заступників,  керівників  відділів підприємств, відомчих ревізорів та контролерів тощо.
Нормативне визначення терміну «учасник фондового ринку» наведено в частині другій статті 2 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» де зазначено, що учасники  фондового ринку - емітенти або особи, що видали неемісійні  цінні  папери,  інвестори в цінні папери, інституційні інвестори, професійні   учасники   фондового  ринку,  об'єднання професійних  учасників фондового ринку, у тому числі саморегулівні організації професійних учасників фондового ринку.
Досліджуючи термін «учасник фондового ринку», можна дійти висновку, що зазначений термін містить наступні складові елементи:
1)	Емітенти:
•	 юридичні особи;
•	 Автономна Республіка Крим;
•	 міська рада;
•	 держава в особі уповноважених державних органів;
•	 міжнародні фінансові організації (які від свого імені розміщують емісійні цінні папери та беруть на себе зобов'язання за ними перед їх власниками).
2)	Особи, що видали неемісійні цінні папери:
•	 фізична особа (яка від свого імені видає (заповнює) сертифікат неемісійного цінного паперу та бере на себе зобов'язання за таким цінним папером перед його власником);
•	 юридична особа (яка від свого імені видає (заповнює) сертифікат неемісійного цінного паперу та бере на себе зобов'язання за таким цінним папером перед його власником).
3)	Інвестори в цінні папери:
•	фізичні особи;
•	юридичні особи;
•	резиденти (які набули права власності на цінні папери з метою отримання доходу від вкладених коштів та/або набуття відповідних прав, що надаються власнику цінних паперів відповідно до законодавства);
•	нерезиденти (які набули права власності на цінні папери з метою отримання доходу від вкладених коштів та/або набуття відповідних прав, що надаються власнику цінних паперів відповідно до законодавства).
4)	Інституційні інвестори:
•	 інститути спільного інвестування (пайові та корпоративні інвестиційні фонди);
•	 інвестиційні фонди;
•	 взаємні фонди інвестиційних компаній;
•	 недержавні пенсійні фонди;
•	 фонди банківського управління;
•	 страхові компанії;
•	 інші фінансові установи, які здійснюють операції з фінансовими активами в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб.
5)	Професійні учасники фондового ринку - юридичні особи, утворені в організаційно-правовій формі акціонерних товариств або товариств з обмеженою відповідальністю, які на підставі ліцензії, виданої Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку, провадять на фондовому ринку професійну діяльність, види якої визначені законами України.
6)	Об’єднання професійних учасників - неприбуткове об'єднання професійних учасників фондового ринку, які провадять професійну діяльність на ринку цінних паперів, а саме: з торгівлі цінними паперами, депозитарної діяльності та управління активами інституційних інвесторів.
7)	 Саморегулівна організація - неприбуткове об'єднання учасників фондового ринку, що провадять професійну діяльність на фондовому ринку з торгівлі цінними паперами, управління активами інституційних інвесторів, депозитарну діяльність, крім депозитаріїв, утворене відповідно до критеріїв та вимог, установлених Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку.
На нашу думку, стаття 222-1 КК України допускає вчинення маніпулювання на фондовому ринку, що мають ознаки маніпулювання на фондовій біржі всіма суб’єктами (службовими особами суб’єктів), які мають хоч якесь відношення до ринку цінних паперів, не беручи до уваги, що деякі із суб’єктів не здійснюють і не можуть здійснювати функції пов’язані із діяльністю на фондових біржах, наприклад: саморегулівна організація та об’єднання професійних учасників.
Враховуючи викладене, можна дійти висновку, що у редакція статті
222-1 КК України недостатньо вдало викладено суб’єкта злочину тому, маніпулювання може здійснюватись суб’єктами, які мають або до торгівлі на біржі, або є власниками чи потенційними власниками цінних паперів.
Досліджуючи статтю 10-1 Закону України «Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні» та чинне законодавство України, яке регулює суспільні відносини на ринку цінних паперів, на нашу думку, можна виділити наступні суб’єкти, які можу здійснювати маніпулювання цінами на фондовій біржі:
•	учасник біржових торгів, а саме, юридична особа, яка має ліцензію на провадження професійної діяльності на фондовому ринку – діяльності з торгівлі цінними паперами;
•	клієнт учасника біржових торгів, а саме: юридична або фізична особа.
Також потрібно зазначити, що учасник біржових торгів – це член фондової біржі, а також у випадках, передбачених законодавством України, інші особи та державні органи, які згідно з правилами фондової біржі отримали право подавати заявки та укладати біржові контракти (договори). Від імені учасника біржових торгів подає заявки та укладає біржові контракти (договори) уповноважений представник учасника біржових торгів  - фізичні особи, які мають сертифікат фахівця з торгівлі цінними паперами, отриманий у встановленому законодавством порядку.
Беручи до уваги зазначене, поняття «учасник фондового ринку» не визначає суб’єктів вчинення злочину передбаченого статтею 222-1 КК України, а тільки створює проблеми у визначенні суб’єкту злочину. Також поняття «службова особа» є недоцільним для звуження суб’єкту злочину, адже вчинити даний злочин в певних випадках може суб’єкт, який не наділений організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями.
Враховуючи викладене та беручи до уваги положення частини першої статті 18 КК України де зазначено, що суб'єктом злочину є  фізична  осудна  особа,  яка  вчинила злочин у віці,  з якого відповідно до цього Кодексу може наставати кримінальна відповідальність, можна підсумувати, що суб’єктом злочину у статті 222-1 КК України можуть бути:
1)	уповноважені особи професійних учасників фондового ринку, які здійснюють торгівлю цінними паперами на фондовій біржі;
2)	клієнти уповноважені особи професійних учасників фондового ринку, які здійснюють торгівлю цінними паперами на фондовій біржі;
3)	інші  особи та державні органи, які згідно з правилами фондової біржі отримали право подавати заявки та укладати біржові контракти (договори).
Тому доцільно було б, як варіант, внести одні із запропонованих зміни до частини першої статті 222-1 КК України:
1)	Замінити слова «службова особа учасника фондового ринку» на слова «уповноважена особа учасника біржових торгів та їх клієнти».
Де під уповноваженою особою учасника біржових торгів потрібно розуміти уповноваженого представника учасника біржових торгів та особу, які є працівниками учасника біржових торгів. А під їх клієнтами потрібно розуміти фізичних осіб або працівників юридичних осіб, які мають за мету скористатися послугами учасника біржових торгів.
2)	Відмовитись від описування суб’єкта злочину в диспозиції статті і виключити слова «службової особи учасника  фондового  ринку» із тексту частини першої статті 222-1 КК України.

Суб’єкт складу злочину передбаченого статтею 223-1 КК України є уповноважена особа. Уповноважені особи з точки зору кваліфікації за статтею 223-1 КК України слід відносити, зокрема: фізичну особу – засновника акціонерного товариства або уповноважену особу такого засновника; голову і секретаря загальних зборів акціонерів (дані особи підписують протокол загальних зборів, на яких ухвалюється рішення з питань, пов’язаних з емісією цінних паперів); керівника емітента (голову його виконавчого органу) та його головного бухгалтера; аудитора (один із уповноважених суб’єктів підписувати проспект емісії). Також до уповноважених осіб можна віднести керівника та головного бухгалтера компанії з управління активами, які підписують і відповідають за достовірність інформації в проспекті емісії цінних паперів інституту спільного інвестування.
Також потрібно зазначити, що суб’єкт злочину в даній статті повинен відповідати критеріям встановленим відповідно до частини першої статті 18 КК України, що актуально із врахуванням характеристики засновників акціонерного товариства. Суб’єкт злочину повинна бути осудна особа, яка  вчинила злочин у віці,  з якого відповідно до КК України може наставати кримінальна відповідальність.

Суб’єкт складу злочину передбаченого статтею 223-2 КК України потрібно визначати із врахуванням викладеного у попередньому пункті даного розділу стосовно об’єктивної сторони складу злочину до даної статті.
У зв’язку із набранням чинності Закону України «Про депозитарну систему України» суб’єкт злочину даної статті є службова особа професійного учасника депозитарної системи України. В даній статті поняття «службова особа» вживається відповідно до статті 18 КК України.
Професійний учасник депозитарної системи України - це Центральний депозитарій та депозитарні установи [9].
Центральний депозитарій - юридична особа, що функціонує у формі публічного акціонерного товариства відповідно до Закону України "Про акціонерні товариства" з урахуванням особливостей, установлених цим Законом. Акціонерне товариство набуває статусу Центрального депозитарію з дня реєстрації Комісією в установленому порядку Правил Центрального депозитарію.
Депозитарною установою є юридична особа, що утворюється та функціонує у формі акціонерного товариства або товариства з обмеженою відповідальністю і яка в установленому порядку отримала ліцензію на провадження депозитарної діяльності депозитарної установи.

Коло осіб, які можуть нести відповідальність за статтею 232-1 КК України визначені законодавцем. Перелік таких осіб наведено у примітці до статті 232-1 КК України, де визначено, що такими особами можуть бути: посадові особи емітента,  у тому числі ті,  які були посадовими особами емітента на момент ознайомлення з інсайдерською інформацією; особи, які мають доступ до інсайдерської інформації у зв'язку  з  виконанням  ними  трудових  (службових) обов'язків або договірних зобов'язань незалежно від відносин з емітентом,  у тому числі   співробітники   професійних   учасників  фондового  ринку; державні службовці,  яким відома інсайдерська інформація внаслідок виконання   ними  посадових  (службових)  обов'язків;  особи,  які ознайомилися з  інсайдерською  інформацією  неправомірним  шляхом; аудитори,  нотаріуси,  експерти, оцінювачі, арбітражні керуючі або інші особи, які виконують надані законом публічні повноваження.

Суб’єкт складу злочину передбаченого статтею 232-2 КК України є службова особа емітента - юридичної особи, яка здійснила емісію цінних паперів. Найчастіше суб’єктами даного злочину виступають особи, які мають право відповідно до статуту або інших внутрішніх документів товариства надавати запитувану інформацію інвестору (в тому числі акціонеру) або підписувати листи з відповіддю на запити інвестора. Також суб’єктом злочину може виступати службова особа емітента, яка своїми діями чи розпорядженнями перешкодила емітенту одержати законно запитувану інформацію.

2.4. Суб’єктивна сторона злочинів на ринку цінних паперів

Суб'єктивна стoрoна складу злoчину являє сoбoю внутрiшню стoрoну у спiввiднoшeннi дo oб'єктивнoї стoрoни, а такoж психoлoгiчний змiст злoчину. Вoна нeрoзривнo пoв'язана з iншими eлeмeнтами складу злoчину, oскiльки в психiцi суб'єкта знахoдять вiдoбражeння усi oб'єктивнi якoстi злoчиннoгo дiяння.
В юридичнiй лiтeратурi суб'єктивна стoрoна складу злoчину визначається як внутрiшня стoрoна злoчину, тoбтo психiчна дiяльнiсть oсoби, щo вiдoбражує ставлeння її свiдoмoстi й вoлi дo суспiльнoгo нeбeзпeчнoгo дiяння, кoтрe нeю вчиняється, i дo йoгo наслідків [56, с. 148].
Iнoдi її визначають i як внутрiшню стoрoну злoчиннoгo дiяння, як внутрiшнi прoцeси, якi вiдбуваються у психiцi oсуднoї oсoби пiд час вчинeння нeю пeрeдбачeнoгo кримiнальним закoнoм суспільно-нeбeзпeчнoгo діяння [55, с. 169].
Алe у будь-якoму разi сутнiсть визначeння цьoгo eлeмeнта складу злoчину пoв'язується iз психiчним ставлeнням суб'єкта, якe рoзглядається та врахoвується лишe вiднoснo суспiльнo-нeбeзпeчнoгo дiяння та йoгo наслiдкiв i пoвиннo характeризуватися кoнкрeтнoю фoрмoю вини.
Дo oзнак, якi утвoрюють суб'єктивну стoрoну складу злoчину, вiднeсeнi: вина, мoтив, мeта злoчину та eмoцiйний стан. Слiд зазначити, щo oстанню oзнаку суб’єктивнoї стoрoни видiляють нe всi вчeнi.
Oзнаки, якi утвoрюють суб'єктивну стoрoну, в рeальнiй дiйснoстi являють сoбoю єдинe цiлe.
Встанoвлeння суб'єктивнoї стoрoни - цe завeршальний eтап прoцeсу кoнстатацiї складу злoчину. Глибoкe вивчeння суб'єктивнoї стoрoни складу злoчину пoлягає в правильнoму рoзумiннi (тлумачeннi) диспoзицiї кримiнальнo-правoвoї нoрми i в oб'єктивнoму та всeбiчнoму аналiзi умoв i oбставин злoчиннoгo дiяння.
Суб’єктивна стoрoна злoчинiв на ринку цiнних папeрiв характeризується умислoм, в дeяких випадках прoявляється i в нeoбeрeжнoстi. Такoж в дeяких злoчинах на ринку цiнних папeрiв як oбoв’язкoвoю так і нeoбoв’язкoвoю oзнакoю суб’єктивнoї стoрoни є мeта.
Для більш детального розуміння суб’єктивної сторони злочинів на ринку цінних паперів, на нашу думку, було б доцільно розглянути суб’єктивну сторону складу злочину стосовно кожного окремого злочину на ринку цінних паперів.
Суб’єктивна стoрoна складу злoчину статтi 199 КК України характeризується прямим умислoм. Oбoв’язкoвoю суб’єктивнoю oзнакoю вигoтoвлeння, збeрiгання, придбання, пeрeсилання, ввeзeння в Україну пiдрoблeних дeржавних цiнних паперів є мeта їх викoристання при прoдажi абo збуту. Відповідальність за статтею 199 КК України виключається у разі відсутності такої мети.
Також при вчиненні об’єктивної сторони даного злочину у вигляді зберігання, придбання, пересилання чи ввезення в Україну з метою їх збуту, особа повинна усвідомлювати факт того, що цінні папери не є справжніми, а є підробленими.
 
Суб’єктивна стoрoна складу злoчину статтi 222-1 КК України характeризується винoю у фoрмi прямoгo умислу. Манiпулювання цiнами на фoндoвiй бiржi здiйснюється, як правилo, з мeтoю oтримання пeвнoї вигoди чи уникнeння майнoвих збиткiв для сeбe чи iнших oсiб. Прoтe така мeта нe є oбoв’язкoвoю oзнакoю цьoгo злoчину тoму, щo манiпулювання цiнами на бiржi мoжe здiйснюватись бeз мeти oтримання прибуткiв чи уникнeння збиткiв. За данoю статтeю злoчин вважається вчинeним, якщo настають суспiльнo нeбeзпeчнi наслiдки. У випадках кoли винна oсoба заздалeгiдь нe уявляє тoчний рoзмiр суспiльнo нeбeзпeчних наслiдкiв свoїх дiй, цi дiї квалiфiкуються залeжнo вiд рoзмiру наслiдкiв, якi фактичнo були ними спричинeннi.

Суб’єктивна стoрoна складу злoчину статтi 223-1 КК України характeризується винoю у фoрмi умислу. Стoсoвнo злoчиннoгo дiяння умисeл є прямим. Винний має усвiдoмлювати нeправдивiсть вiдoмoстeй, внeсeних дo дoкумeнта, який пoдається дo НКЦПФР для рeєстрацiї випуску цiнних папeрiв. Ставлeння виннoгo дo наслiдкiв злoчину мoжe мати вигляд прямoгo чи нeпрямoгo умислу.

Суб’єктивна стoрoна складу злoчину статтi 223-2 КК України характeризується умислoм у випадках вчинeння злoчину шляхoм нeвнeсeння змiн абo внeсeння завiдoмo нeдoстoвiрних змiн та умислoм чи нeoбeрeжнiстю – у випадках iншoгo пoрушeння пoрядку вeдeння рeєстру.
Із набранням чинності Законом України «Про депозитарну систему України» та реформую депозитарної системи в Україні суб’єктивна сторона злочину характеризується умислом у випадках вчинення злочину шляхом нeвнeсeння змін абo внeсeння завiдoмo нeдoстoвiрних змін до системи депозитарного обліку. А також умислом чи необережністю щодо вчинення іншого правопорушення порядку ведення системи депозитарного обліку.

Суб’єктивна стoрoна складу злoчину статтi 224 КК України характeризується прямим умислoм. Склад рoзглядуванoгo злoчину утвoрює лишe такe вигoтoвлeння прeдмeтiв злoчину, якe здiйснюється з мeтoю пoдальшoгo їх збуту. У разi вчинeння злoчину шляхoм збуту чи викoристання iншим чинoм пiдрoблeних нeдeржавних цiнних папeрiв наявнiсть чи вiдсутнiсть мeти злoчину нe впливає на йoгo квалiфiкацiю.
Iз буквальнoгo тлумачeння диспoзицiї частини пeршoї статтi 224 КК України випливає, щo нe вважається злoчинoм вигoтoвлeння пiдрoблeних нeдeржавних цiнних папeрiв з мeтoю їх викoристання iншим чинoм, якщo винна oсoби нe мала на мeтi збут пiдрoблeних прeдмeтiв. У зв’язку з цим
O.O. Дудoрoв пiдтримує пoзицiю дoпoвнити частину пeршу статтi 224 КК України вказiвкoю на таку мeту вчинeння злoчину, як викoристання пiдрoбoк iншим чином [54, с. 289]. На нашу думку, слід підтримати позицію 
О.О. Дудорова, оскільки недержавні цінні папери у документарній формі можна використовувати з метою отримання дивідендів або інших виплат за цінним папером, а також вони надають право вимоги до товариства, яке здійснило випуск цінного паперу, у разі ліквідації чи процедури банкрутства.

Суб’єктивна стoрoна складу злoчину статтi 232-1 КК України характeризується прямим умислoм стoсoвнo злoчиннoгo дiяння. Умисeл стoсoвнo наслiдкiв злoчину мoжe бути як прямий (зазвичай самe прямий є умисeл, спрямoваний на oдeржання винним прибутку внаслiдoк учинeння дiй, пeрeдбачeних цiєю статтeю), так i нeпрямим (зoкрeма, у випадках запoдiяння внаслiдoк учинeння злoчину шкoди). Нeoбeрeжнe вчинeння забoрoнeних закoнoм дiй щoдo iнсайдeрськoї iнфoрмацiї нe мiстить складу цьoгo злoчину.

Суб’єктивна стoрoна складу злoчину статтi 232-2 КК України характeризується винoю у фoрмi умислу чи нeoбeрeжнoстi. При цьoму у фoрмi надання нeдoстoвiрнoї iнфoрмацiї злoчин мoжe бути лишe умиснo. Oбoв’язкoвим eлeмeнтoм суб’єктивнoї стoрoни злoчину при нeнаданнi iнфoрмацiї є знання виннoї oсoби прo наявнiсть письмoвoгo запиту iнвeстoра прo надання йoму iнфoрмацiї прo дiяльнiсть eмiтeнта.
Також суб’єктивна сторона характеризується умислом чи необережністю у разі вчинення злочину шляхом  ненадання службовою особою  емітента  інвестору  в цінні папери на його письмовий запит інформації про діяльність емітента.

Розділ ІІІ Спеціальні питання кваліфікації та розмежування злочинів на ринку цінних паперів з іншими злочинами
3.1.	Проблемні питання кваліфікації злочинів на ринку цінних паперів України
Кваліфікація злочинів є одним із найважливіших етапів застосування норм Кримінального кодексу України. Правильна кваліфікація злочинів є однією з  умовою реалізації принципу законності у кримінальному судочинстві, справедливого і обґрунтованого покарання чи звільнення від кримінальної відповідальності або від покарання.
Злочини на ринку цінних паперів мають є досить специфічними для правильної кваліфікації у зв’язку із нечастою практикою вчинення зазначених злочинів в Україні.
Для ґрунтовного аналізу особливостей кваліфікації злочинів на ринку цінних паперів, на нашу думку, доцільно було б розглянути особливості кваліфікації щодо кожного злочину, який вчиняється на фондовому ринку, окремо.
Особливості кваліфікації злочину передбаченого статтею 199 КК України щодо вчинення протиправних дій на ринку цінних паперів України.
Кваліфікуючи дії винного за статтею 199 Кримінального кодексу України треба звернутися до  5 постанови Верховного Суду України від 12.04.1996 № 6 «Про практику розгляду судами кримінальних справ про виготовлення або збут підроблених грошей чи цінних паперів» (далі – ПВСУ №6), де встановити, що підроблені цінні папери мають істотну схожість з відповідними оригіналами за формою, розміром, кольором, основними реквізитами. При цьому потрібно враховувати враховується: 1) художнє оформлення державного цінного паперу, яке передбачає певний ступінь завершення зображення, відповідного орнаменту і наявності основних реквізитів та їх узгодженість із словами і цифрами, які визначають номінал цінного паперу; 2) якість відтворення, яке передбачає такий ступінь графічної та кольорової точності зображення, який дає винній особі підставу вважати можливим перебування виготовлених нею цінних паперів в обігу У той же час виготовленні цінні папери, які зовнішньо не мають подібності до справжніх  державних цінних паперів і які з цієї причини неможливо збути, не є злочинним діянням.
У тих випадках, коли очевидна невідповідність виготовленого державного цінного папера відповідному оригіналу  виключає участь підробки в обігу, а інші обставини справи свідчать про те, що умисел винної особи був спрямований лише на обман окремих громадян з метою заволодіння їх майном, такі дії мають кваліфікуватися за статтею 199 КК України як шахрайство. Тобто, якщо у пересічного громадянина виникають сумніви у справжності того чи іншого цінного паперу, кваліфікація вчиненого за статтею 199 КК України [64, с. 652]. 
Досліджуючи об’єктивну сторону злочину у формі перевезення, потрібно зазначити, що не має значення, чи є особа власником або користувачем транспортного засобу (наприклад, пасажиром), як не має значення і спосіб транспортування, і відстань, на яку перевезено підроблений цінний папір при кваліфікації за даною статтею.
Збут підроблених цінних паперів може супроводжуватись заподіянням майнової шкоди чужій власності, у зв’язку з чим постає питання, охоплюються такі дії диспозицією статті 199 КК України чи потребують додаткової кваліфікації за статтею 190 КК України [54, с. 281].
Не підпадає під ознаки статті 199 КК України виготовлення підроблених виписок з рахунку у цінних паперах, які зберігач зобов’язаний надавати власнику цінних паперів. Виписки з рахунку у цінних паперах є підтвердження права власності на відповідні цінні папери, однак згідно із законом вони не є цінними паперами. Тому навіть якщо у підробленій виписці йдеться про державні цінні папери, вона не є предметом даного злочину. Підроблення виписок з рахунків у цінних паперах за наявності підстав має кваліфікуватись за статтею 358 чи 366 КК України, а у випадках, коли таке підроблення здійснюється з метою наступного заволодіння з їх допомогою чужим майном - також за статтею 190 КК України.
Як роз'яснив ПВСУ №6, виготовлення з метою збуту або збут підроблених державних цінних паперів, які вилучені з обігу і мають лише колекційну цінність, не містять складу даного злочину. Очевидно, не слід вважати злочином, передбаченим статтею 199 КК України, і зберігання, придбання, перевезення, пересилання, ввезення в Україну зазначені цінні папери. Якщо такі дії спрямовані на заволодіння чужим майном шляхом збуту підробок під виглядом справжніх цінних паперів, вони повинні кваліфікуватися за статтею 190 КК України, як шахрайство.
Проблематичним є питання про можливість виготовлення підроблених державних цінних паперів, що існують у бездокументарній формі, тобто у вигляді облікових записів на рахунках у комп'ютерних базах даних, які ведуть зберігачі цінних паперів. Існує думка про те, що відкриття фіктивного рахунку у цінних паперах чи внесення до існуючого справжнього рахунку змін, які спотворюють зміст зафіксованої у ньому інформації, може вважатись виготовленням підроблених державних цінних паперів [54, c. 280]. Проте оскільки бездокументарні цінні папери не існують ні у «матеріальній» формі, ні у формі електронних документів, це виключає можливість відтворення їх зовнішнього вигляду і створення таких фальсифікованих бездокументарних державних цінних паперів, які були б «подібними» до справжніх, а отже, виключається і можливість «виготовлення» у тому сенсі, в якому це слово вживається у даній статті. Випадки фальсифікації комп'ютерної інформації, внаслідок яких з'являються неправдиві електронні записи, що мають створити враження про наявність державних цінних паперів, які насправді не випускались належним емітентом, слід залежно від обставин справи кваліфікувати за статтями 361 або 364 КК України, а у разі спрямованості відповідних дій на заволодіння чужим майном - також і за статтею 190 КК України. Також потрібно зазначити, що при внесені змін, які були нами запропоновані, до статті 223-2 КК України, вищевикладена ситуація буде повністю охоплюватись зазначеною статтею.
Випадки, коли винний внаслідок успішного збуту підроблених цінних паперів  в обмін на них отримав чуже майно, повністю охоплюються складом даного злочину і додаткової кваліфікації за іншими статтями КК України (зокрема, за статтею 190 КК України) не потребують.
Особливості кваліфікації злочину передбаченого статтею 222-1 КК України.
Потрібно зазначити, що якщо передбачені статтею 222-1 КК України дії одночасно містять ознаки шахрайства, незаконного використання інсайдерської інформації або іншого злочину, вони мають додатково кваліфікуватись за статтями 190, 232-1 або іншою відповідною нормою КК України.
Аналізуючи об’єктивну сторону даного злочину можна зазначити, що об’єктивна сторона може складатись як і з однієї дії, так певної кількості пов’язаних між собою дій. На практиці винні особи для досягнення бажаних для них результатів як правило вдаються до вчинення значної кількості скоординованих між собою дій. У таких випадках усі ці дії охоплюються складом злочину, передбаченого цією статтею, тобто спостерігається продовжуваний злочин.
Вчинення заборонених цією статтею злочинних дій може призвести до одночасно виникнення наслідків різного виду, наприклад, до одержання певними особами прибутку та заподіяння шкоди іншим особам. У таких випадках кожен вид наслідків враховується окремо, а кваліфікація злочину має здійснюватися виходячи з найбільшого розміру наслідків певного виду.
Також потрібно зазначити, що у випадках коли винний не уявляє заздалегідь точного розміру наслідків своїх дій, ці дії кваліфікуються залежно від розміру наслідків, які фактично були ними спричиненні.
Особливості кваліфікації злочину передбаченого статтею 223-1 КК України.
Подання до НКЦПФР для реєстрації випуску цінних паперів документа, який містить неправдиві відомості, саме по собі не містить складу даного злочину. Проте таке подання є необхідним для настання передбачених статтею 223-1 КК України наслідків, які не можуть виникнути без реєстрації випуску відповідних цінних паперів та їх подальшого розміщення. Тому якщо особа, яка подає документ з неправдивими відомостями, діє за домовленістю з особою, яка внесла неправдиві відомості, і знає про наявність таких відомостей у документах, її дії слід вважати співучастю у вчиненні цього злочину.
Якщо метою вчинення дій, передбачених статтею 223-1 КК України, було заволодіння коштами осіб, сплачених ними за емітовані цінні папери при здійсненні їх як відкритого, так і закритого розміщення, дії винного потребують додаткової кваліфікації за статтею 190 КК України як шахрайство із посиланням у разі необхідності на статтю 14 КК України [54, с. 286].
Законодавство не встановлює вимог щодо змісту чи характеру неправдивих відомостей, внесення яких є елементом злочину. Тому злочинним слід вважати внесення до відповідних документів неправдивих відомостей будь-якого змісту і характеру за умови, що заподіяння шкоди інвестору заподіяно наявністю в поданих документах саме цих відомостей.
Даний злочин є закінчений з моменту заподіяння значної матеріальної шкоди хоча б одному інвестору в цінні папери. Якщо таку шкоду вдалось відвернути, але внаслідок вчинених винною особою злочинних дій вона об’єктивно повинна була виникнути у передбаченому законом розмірі, дії винного слід розглядати як замах на вчинення даного злочину.
Особливості кваліфікації злочину передбаченого статтею 224 КК України.
Збут або використання «цінних паперів», емітентом яких позначено неіснуючу насправді юридичну особу, має кваліфікуватися за статтею 190 Кримінального кодексу України як шахрайство, а виготовлення таких цінних паперів – як готування до шахрайства (за наявності підстав). На таких «цінних паперах» може знаходитись назва емітента , якого в реальності не існує, але його назва співзвучна реально існуючій і відомій компанії. Шахрайством, а не злочином, передбаченим статтею 224 КК України, може визнаватись також реалізація акцій, що підлягають погашенню, після реорганізації акціонерного товариства – емітента акцій, якщо факт такої реорганізації приховується зацікавленими особами. Приклад: загальні збори акціонерів ЗАТ «Київський м'ясокомбінат» ухвалили рішення про реорганізацію товариства шляхом виведення з його складу ЗАТ «А». При формуванні статутного капіталу знов створеного товариства випущені ним акції підлягали розміщенню шляхом конвертації в них відповідної кількості акцій м'ясокомбінату. Під час реорганізації було внесено зміни у дані державної реєстрації акцій материнської компанії про анулювання тих акцій, що конвертувались в акції ЗАТ «А». Останні належали іншій юридичній особі — ТОВ «Б», керівник якого, знаючи про проведену реорганізацію, перепродав 155 акцій, що підлягали анулюванню, іншим особам, чим заподіяв їм шкоду на суму понад 100000 грн [79, с. 380].
О.О. Дудоров зазначає, що у разі, коли цінний папір існує у бездокументарній формі, тобто у вигляді здійсненого зберігачем облікового запису, що підтверджує право власності на цінний папір, підробленням з погляду відповідальності за статтею 224 КК України треба визнавати відкриття фіктивного рахунку у цінних паперах депозитарною установою, а також внесення перекручених відомостей до рахунків у цінних паперах, що їх ведуть депозитарії та зберігачі цінних паперів. Вказані дії потребують додаткової кваліфікації за статтею 361 КК України [54, с. 289]. 
На нашу думку, зазначена точка зору не співвідноситься із духом статті 224 КК України тому, що предмет даного злочину є недержавні цінні папери в документарній формі і не є предметом цього злочину підроблені цінні папери, які існують у без документарній формі. Також потрібно зазначити, що при внесені змін, які були нами запропоновані, до статті 223-2 КК України, вищевикладена ситуація буде повністю охоплюватись зазначеною статтею.
В умовах значного поширення бездокументарної форми випуску цінних паперів не виключені випадки підробки виписок з рахунків у цінних паперах, які підтверджують право на певну кількість бездокументарних цінних паперів. Такі виписки не є цінними паперами, тому їх підробку не можна розглядати як підробку цінних паперів. Також, не є предметом цього злочину інші подібні документи (зокрема, виписки з рахунків депозитарного обліку, виписки із реєстрів власників іменних цінних паперів, тимчасові свідоцтва, видані особам, які придбавають цінні папери, довідки про операції з цінними паперами), підроблення яких може кваліфікуватись за статтями 358 або 366 Кримінального кодексу України.
Так само не можуть бути визнані злочином, передбаченим статтею 224 КК України, відкриття рахунка у цінних паперах і внесення записів про зарахування на такий рахунок не випущених реально цінних паперів, а також внесення таких записів на правомірно відкритий рахунок у цінних паперах у комп'ютерних базах даних, що їх ведуть депозитарні установи. За наявності підстав такі дії можуть кваліфікуватися за статтями 361 або 364 КК України, а у випадках, коли вони спрямовані на заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою - і за статтею 190 КК України.
Використання підроблених недержавних цінних паперів для незаконного заволодіння чужим майном потребує додаткової кваліфікації за статтею 190 КК України. 
Виготовлення знарядь, за допомогою яких передбачається в майбутньому виготовлювати фальшиві цінні папери, слід, за наявності підстав, кваліфікувати як готування до вчинення злочину, передбаченого статтею 224 КК України.
Одним із можливих варіантів використання підроблених недержавних цінних паперів є оформлення застави на підроблені цінні папери з отриманням грошей чи інших цінностей без передачі підроблених цінних паперів заставодержателю, тобто без їх збуту.  У таких випадках дії винної особи також слід кваліфікувати за статтею 224 КК України. Заставу фальшивих недержавних цінних паперів з наміром привласнити без належної компенсації отримані під заставу кошти чи цінності, а так само будь-яке інше незаконне отримання коштів (дивідендів, процентів, інших виплат) з використанням підроблених цінних паперів слід кваліфікувати за статтями 190 та 224 КК України [64, с. 689].
Особливості кваліфікації злочину передбаченого статтею 232-1 КК України.
Чинна редакція аналізованої статті, безпосередньо називаючи конкретні прояви незаконного використання інсайдерської інформації, загалом є описовою, на відмінну від попередньої редакції статті 232-1 КК України, яка носила читко виражений банкетний характер.
Частини 1 та 2 статті 232-1 КК України містять вичерпні переліки злочинних діянь. У зв'язку з цим відмінні від прямо перерахованих у цих нормах дії, які той, хто володіє інсайдерською інформацією, вчиняє за допомогою цієї інформації або користуючись фактом наявності у неї такої інформації, не утворюють складу злочину «незаконне використання інсайдерської інформації». У подібних випадках не використовується властивість інсайдерської інформації у формі здатності впливу на вартість цінних паперів. Відповідні дії за наявності підстав можуть кваліфікуватись за статтею 189 КК України, як вимагання.
Якщо незаконне використання інсайдерської інформації не спричинило істотної шкоди, вчинене тягне адміністративну відповідальність за статтею 1639 Кодексу України про адміністративні правопорушення.. Істотна матеріальна шкода може охоплювати як пряму дійсну шкоду, так і неодержані емітентом або інвестором доходи (збитки від знецінення вартості цінних паперів, зриву переговорів або від придбання контрольного пакета акцій за завищеною ціною тощо) [3].
Необережне порушення порядку зберігання інсайдерської інформації, яке не містить складу даного злочину, але за певних обставин (наприклад, якщо відповідні дії вчинені службовою особою і завдали істотної шкоди) може кваліфікуватися за статтею 367 КК України
Кожен вид передбачених статтею наслідків (необґрунтовані прибутки, уникнення значних збитків, заподіяння шкоди) при кваліфікації вчинених дій враховується окремо. У разі спричинення внаслідок злочинних дій наслідків різних видів кваліфікація злочину здійснюється виходячи з найбільшого розміру наслідків певного виду.
При визначенні розміру наслідків до уваги мають братись лише наслідки певної дії (дій), яка стосується однієї й тієї ж інсайдерської інформації. У разі вчинення певною особою передбачених цією статтею неодноразових дій, які є використанням нетотожної інсайдерської інформації (наприклад, інформації щодо різних емітентів, різних видів цінних паперів, різних результатів господарської діяльності емітента тощо) і за відсутності єдиного злочинного наміру на вчинення продовжуваного злочину наслідки кожного з таких дій враховуються окремо, а самі ці дії (за умови заподіяння хоча б двома із них, взятими окремо, передбачених у частинах 1 і 2 наслідків) кваліфікуються як вчинення злочину повторно.
Особливості кваліфікації злочину передбаченого статтею 232-2 КК України.
Злочинне приховування інформації про діяльність емітента, яке полягає у ненаданні певної інформації у відповідь на письмовий запит конкретного інвестора або у наданні недостовірної (повністю або частково) інформації, слід відрізняти від порушення порядку розкриття інформації на фондовому ринку (у тому числі нерозкриті належної інформації, яка за законом має доводитись до відома НКЦПФР, оприлюднення недостовірної інформації). Зазначена поведінка визнається не злочином, а адміністративним проступком і винна особа несе відповідальність за статтею 163-11 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Обов’язковою умовою вчинення злочину шляхом ненадання інформації є одержання емітентом письмового запиту інвестора про надання відповідної інформації. Під письмовим запитом слід розуміти як передбачену законом письмову вимогу про надання інвестору в цінні папери копії певних документів, так і адресоване емітенту у передбачених законом випадках письмове повідомлення про бажання інвестора ознайомитись з інформацією, яку емітент зобов’язаний надати для ознайомлення.
Неповідомлення акціонера про проведення загальних зборів акціонерного товариства чи про можливість скористатись своїм переважним правом на придбання додаткових акцій зазвичай не містить складу даного злочину, оскільки повідомлення з цих питань надсилаються акціонеру без одержання від нього письмового запиту. Але якщо акціонер, який з інших джерел дізнався про можливе проведення загальних зборів товариства або підготовку нової емісії акцій, на придбання яких він має переважне право направляє акціонерному товариству письмовий запит з цих питань, то не направлення акціонеру відповідних повідомлень після одержання від нього запиту буде діянням передбаченим цією статтею [64, с. 709].
Зокрема, у випадках, коли акціонеру направляється повідомлення про проведення загальних зборів акціонерного товариства, наданням недостовірної інформації слід вважати повідомлення, в якому міститься неправильна інформація про час, місце проведення, порядок денний таких зборів.
Якщо передбачене цією статтею діяння вчинено службовою особою умисно з корисливих мотивів, в інших особистих інтересах або в інтересах третіх осіб, воно, за наявності передбачених законом наслідків, має кваліфікуватися за статтею 364 КК України, як зловживання службовим становищем і додаткової кваліфікації за статтею 232-2 КК України не потребує.

3.2.	Питання розмежування злочинів на ринку цінних паперів з іншими злочинами
Розмежування злочинів є однією із складових частин кваліфікації злочинного діяння, що допомагає вірно кваліфікувати діяння винного та призначити покарання. Розмежування злочинів не є самостійною метою ні правозастосування, ні теоретичних досліджень, але воно дозволяє глибше проникнути в суть проблеми кримінально-правової кваліфікації, що дозволяє зменшенню кількості помилок при кримінально-правовій кваліфікації.
Злочини на ринку цінних паперів потребують розмежування із рядом злочинів передбачених Особливою частиною КК України для визначення і окреслення злочинів, які спрямовані проти функціонування фондового ринку та злочинів, які охороняють інші сфери суспільного життя.
Злочини на ринку цінних паперів передбачені статтями 199 та 244 КК України потрібно відмежовувати від злочину передбаченого статтею 190 КК України, шахрайство.
Злочин передбачений статтею 199 КК України в частині збут незаконно виготовлених, одержаних чи підроблених державних цінних паперів та злочин передбачений статтею 224 КК України потрібно розмежовувати від статті 190 КК України за об’єктом злочину та предметом злочину. 
Одним із елементів об’єкту злочину передбаченого статтею 199 Кримінального кодексу України є фондовий ринок України в частині охорони державних цінних паперів, а об’єктом злочину передбаченого статтею 224 КК України є фондовий ринок України в частині встановленого порядку виготовлення та обігу недержавних цінних паперів. Тоді як об’єктом злочину передбаченого статтею 190 КК України є право власності на майно.
Стосовно предмета злочину, то у злочині передбаченому статтею 199 КК України одним із предметів злочину є державні цінні папери, а у злочинні передбаченому статтею 224 КК України – недержавні цінні папери. Тоді як у шахрайстві – чуже майно, так і право на чуже майно. Тобто, виходячи із зазначеного, якщо діяння винної особи мають на меті підроблення державного або недержавного цінного паперу і подальший збут таких цінних паперів, то дії слід кваліфікувати за статтею 199 або 224 КК України, а якщо діяння винної особи мають на меті пред’явлення документа, який винна особа видає за державний чи недержавний цінний папір, для заволодіння майном чи правом на майно потерпілої особи, то дані дії слід кваліфікувати за статтею 190 КК України.
Досліджуючи злочин передбачений статтею 232-1 КК України потрібно зазначити, що його слід розмежовувати із злочинами передбаченими статтями 231 та 232 КК України за предметом злочину. Предметом злочину передбаченого статтею 232-1 КК України є інсайдерська інформація – будь-яка не оприлюднена інформація про емітента, його цінні папери та похідні (деривативи), шо перебувають в обігу на фондовій біржі, або правочини щодо них, у разі якщо оприлюднення такої інформації може істотно вплинути на вартість цінних паперів (деривативів), та яка підлягає оприлюдненню відповідно до вимог, встановлених законом [54, с. 289].  Тоді як предметом злочину передбаченого статями 231 та 232 КК України є комерційна та банківська таємниці.
Відповідно до статті 36 Господарського кодексу України комерційною таємницею можуть визнаватися відомості, пов’язані з виробництвом, технологією, управлінням, фінансовою та іншою діяльністю суб’єкта господарювання, що не є державною таємницею, розголошення яких може завдати шкоди інтересам суб’єкта господарювання. Відповідно до статті 505 Цивільного кодексу України наголошується на тому, що комерційною таємницею є така секретна інформація, яка має комерційну цінність і була предметом адекватних існуючим обставинам заходом щодо збереження її секретності, вжитих особою, яка законно контролює цю інформацію.
Банківська таємниця – це інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносини з ним чи третіми особами при наданні послуг банку. Невичерпний перелік інформації, яка визнається банківською таємницею, наводиться у статті 60 Закону України «Про банки та банківську діяльність». На відмінну від комерційної таємниці, перелік відомостей, що становлять банківську таємницю, фіксується законодавцем у централізованому порядку, не потребує оформлення на рівні локальних документів і є єдиним для всіх банківських установ та клієнтів.
При розмежуванні статей 232-1 та 231; 232 КК України взаємодіють між собою поняття інсайдерська інформація та комерційна таємниця, які відрізняються між собою лише тим, що інсайдерська інформація стосується лише неоприлюднена інформація про емітента, його цінні папери та похідні (деривативи). Тоді як комерційна таємниця є більш ширше поняття і охоплює також відомості, пов’язані з виробництвом, технологією, управлінням, фінансовою та іншою діяльністю суб’єкта господарювання. Проаналізувавши Закон України «Про цінні папери та фондовий ринок» та нормативно-правові акти НКЦПФР до інсайдерської інформації може бути віднесена:
6)	особлива інформація про емітента, а саме відомості про:
-	прийняття рішення про розміщення цінних паперів на суму, що перевищує 25 відсотків статутного капіталу;
-	прийняття рішення про викуп власних акцій, крім акцій корпоративних інвестиційних фондів інтервального та відкритого типу;
-	факти лістингу або делістингу цінних паперів на фондовій біржі;
-	отримання позики або кредиту на суму, що перевищує 25 відсотків активів емітента;
-	зміну складу посадових осіб емітента;
-	зміну власників акцій, яким належить 10 і більше відсотків голосуючих акцій;
-	рішення емітента про утворення, припинення його філій, представництв;
-	рішення вищого органу емітента про зменшення статутного капіталу;
-	порушення справи про банкрутство емітента, прийняття рішення про його санацію;
-	рішення вищого органу емітента про припинення.
7)	Регулярна інформація про емітента (річна та квартальна інформація).
8)	Інформація фондових бірж про обсяг торгівлі цінними паперами та іншими фінансовими інструментами .
9)	Інформація фондової біржі про всі вчинення на ній правочини щодо емісійних цінних паперів.
10)	Регулярна інформація про інститути спільного інвестування:
-	річний звіт інституту спільного інвестування закритого типу (крім приватного (закритого) розміщення);
-	піврічний звіт диверсифікованого інституту спільного інвестування.
Виходячи із зазначеного, якщо злочинні діяння винної особи стосуються інсайдерської інформації, то потрібно кваліфікувати за статтею 232-1 КК України, а якщо іншої інформації, яку можна віднести до комерційної таємниці – виходячи із обставин за статтею 231 або 232 КК України.
Також злочин передбачений статтею 232-1 КК України слід розмежовувати від злочину передбаченого статтею 367 КК України за суб’єктивною стороною та суб’єктом вчинення злочину.
Суб’єктивна сторона злочину передбаченого статтею 232-1 КК України характеризується умислом, а статті 367 КК України – характеризується необережністю у формі злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.
Суб’єкт злочину передбаченого статтею 232-1 КК України вискубають особи відповідно до пункту 3 примітки до статті 232-1 КК України, тоді як суб’єкт злочину передбаченого статтею 367 КК України – службова особа.
Виходячи із викладеного, можна зазначити, що якщо незаконне використання інсайдерської інформації відповідним суб’єктом здійснюється умисно, то такі дії слід кваліфікувати за статтею 232-1 КК України, а якщо незаконне використання інсайдерської передбаченні у частині 1 статті 232-1 КК України вчиняються з необережності, то такі дії потрібно кваліфікувати за статтею 367 КК України за умови, що суб’єкт злочину виступатиме службовою особою.
Злочин передбачений статтею 223-1 КК України потрібно розмежовувати із злочином передбаченим статтею 358 КК України за предметом та об’єктивною стороною злочину. Предметом злочину передбаченого статтею 223-1 КК України є документи, які  подаються для реєстрації випуску цінних паперів, а об’єктивна сторона даного злочину виражається у внесенні в зазначені документи завідомо неправдивих відомостей. Тоді як предметом злочину передбаченого статтею 358 КК України є: 
1)	передбаченого частиною 1 зазначеної статті:
-	 посвідчення або інший офіційний документ, який видається чи посвідчується підприємством, установою, організацією незалежно від форми власності, громадянином-підприємцем, приватним нотаріусом, аудитором чи іншою особою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, та який надає права або звільняє від обов’язків;
-	Печатки, штампи, бланки підприємств, установи, організації незалежно від форми власності, інші офіційні печатки, штампи або бланки.
2)	передбаченого частиною 2 зазначеної статті – є будь-який офіційні документи, а не лише ті, які надають права або звільняють від обов’язків.
3)	передбаченого частиною 4 зазначеної статті – є будь-який документ, а не лише той, за підроблення, складання або видачу якого відповідальність встановлено у частинах 1 та 2 зазначеної статті.
Об’єктивна сторона злочину передбаченого статтею 223-1 КК України виражається у внесенні у документи, які подаються для реєстрації випуску цінних паперів, завідомо неправдивих відомостей. Тоді як об’єктивна сторона злочину передбаченого статтею 358 КК України виражається у: 1) підробленні посвідчення або іншого офіційного документа (частини 1 та 2 статті); 2) збуті підробленого офіційного документа (частина 1 та 2 статті); 3) виготовлені підроблених печатки, штампу або бланку (частина 1 та 2 статті); 4) збуті таких штампів, печаток, бланків (частина 1 та 2 статті); 5) складані або видачі підробленого офіційного документа (частина 2 статті); 6) використання завідомо підробленого документа (частина 4 статті). Під підробленням у зазначеній статті потрібно розуміти як повне виготовлення підробленого документа, так і часткову фальсифікацію змісту справжнього документа.
Виходячи із зазначеного можна зробити висновок, що злочинні діяння, які спрямовані на фальсифікацію відомостей у документи, які подаються для реєстрації випуску цінних паперів до НКЦПФР потрібно кваліфікувати за статтею 223-1 КК України, а фальсифікація офіційного документа чи посвідчення з метою іншою, як подання зазначеного документа для реєстрації випуску цінного паперу до НКЦПФР, потрібно кваліфікувати за відповідною частиною статті 358 КК України. Також потрібно зазначити, що злочин передбачений статтею 223-1 КК України не може створювати сукупність злочинів із частиною 4 статті 358 Кримінального кодексу України тому, що дії передбаченні у частині 4 статті 358 КК України повною мірою охоплюються статтею 223-1 КК України.

Висновки
Співвідношення термінів «ринок цінних паперів» та «фондовий ринок» визначено на законодавчому рівні. Законодавець ототожнює ці два терміни і вживає їх як взаємозамінні. Відповідно до  частини першої статті 2 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» встановлено, що фондовий   ринок   (ринок  цінних  паперів) - сукупність учасників  фондового  ринку  та  правовідносин   між   ними   щодо розміщення,   обігу   та   обліку   цінних   паперів   і  похідних (деривативів).
Аналізуючи світову практику та міжнародний досвіт регулювання ринку цінних паперів, можна визначити, що із розвитком фондового ринку підвищується і спроби зловживань із метою збагачення. Найпоширенішими зловживанням на ринку цінних паперів вважається несумлінне використання інсайдерської інформації для укладання угод на ринку цінних паперів  (інсайдерська торгівля) і цінові зловживання (ринкові маніпуляції) – маніпулювання цінами на фондових біржах.
В Україні існує специфічна ситуація зловживання на ринку цінних паперів тому, найпоширеніші види зловживань були внесенні до Кримінального кодексу України і визнані як злочини, до них належать:
•	виготовлення,   зберігання,   придбання,   перевезення, пересилання,  ввезення в Україну з метою використання при продажу товарів, збуту або збут підроблених грошей, державних цінних паперів, білетів державної лотереї, марок акцизного податку чи голографічних захисних елементів;
•	маніпулювання   на  фондовій  біржі;
•	підроблення документів, які подаються для реєстрації випуску цінних паперів;
•	порушення порядку ведення реєстру власників іменних цінних паперів;
•	виготовлення, збут та використання підроблених недержавних цінних паперів;
•	незаконне використання інсайдерської інформації;
•	приховування інформації про діяльність емітента.
Досліджуючи злочини на ринку цінних паперів передбачені Особливою частиною КК України та структуру зазначеного кодексу, доцільно було б взяти до уваги позицію російського вченого Л.Л. Круглікова, який при дослідженні поняття «об’єкт злочину» класифікував його наступним чином: загальний; міжродовий;  родовий; груповий; видовий; безпосередній. Та класифікувати норми у розділу VІІ Особливої частини КК України наступним чином: загальний, родовий, видовий, підвидовий, груповий, безпосередній.
Виходячи із зазначеного, об’єкти злочинів на ринку цінних паперів можна визначити по вертикалі наступним чином:
- родовий об’єкт злочину - суспільні відносини у сфері господарської діяльності;
- видовий об’єкт злочину - злочини проти системи грошового обігу, фондового ринку і порядку обігу деяких документів;
- підвидовий об’єкт злочину в межах видового об’єкту злочину можна виділити – злочини, які вчиняються під час діяльності на фондовому ринку;
- груповий в межах підвидового об’єкт злочину можна консолідувати наступним чином:
1) норми, які забезпечують охорону інтересів інвестора та емітента (ст.ст. 222-1; 223-2; 224; 232-1; КК України);
2) норми, які забезпечують охорону інтересів інвестора (ст.ст. 223-1, 232-2 КК України);
3) норми, які забезпечують охорону інтересів держави у випуску та обігу цінних паперів (ст.ст. 199 КК України).
Аналізуючи статтю 223-2 КК України, яка охороняє суспільні відносини пов’язані з ведення системи реєстру власників іменних цінних паперів та порядок ведення зазначеного реєстру, потрібно зазначити, що після набрання чинності Законом України «Про депозитарну систему України» вона втратила юридичну цінність, оскільки зник об’єкт охорони даної статті тому, що інформація, яка зазначалася в системи реєстру власників іменних цінних паперів була перенесена в систему депозитарного обліку і стала складовою частиною даної системи.
Виходячи із зазначеного та досліджуючи об’єктивну сторону складу злочину статті 223-2 КК України, диспозицію даної статті доцільно було б викласти в наступній редакції: «Невнесення службовою  особою  професійного учасника депозитарної системи України змін або внесення завідомо недостовірних змін до системи депозитарного обліку, а також інше порушення порядку ведення системи депозитарного обліку,  якщо  воно завдало значної шкоди інвестору» та змінити назву статті, як варіант, на «Порушення порядку ведення системи депозитарного обліку».
Досліджуючи редакцію редакція статті 222-1 КК України можна дійти висновку, що в ній недостатньо вдало викладено суб’єкта злочину. Запропонована редакція статті охоплює всіх учасників фондового ринку, не дивлячись на те, чи можуть фони юридично і фактично вчинювати маніпулювання, чи не можуть здійснювати такі дії.
Проаналізувавши законодавство України та практику діяльності фондових бірж, суб’єктом злочину у статті 222-1 КК України можуть бути:
1)	уповноважені особи професійних учасників фондового ринку, які здійснюють торгівлю цінними паперами на фондовій біржі;
2)	клієнти уповноважені особи професійних учасників фондового ринку, які здійснюють торгівлю цінними паперами на фондовій біржі;
3)	інші  особи та державні органи, які згідно з правилами фондової біржі отримали право подавати заявки та укладати біржові контракти (договори).
Тому доцільно було б, як варіант, внести одні із запропонованих зміни до частини першої статті 222-1 КК України:
1)	Замінити слова «службова особа учасника фондового ринку» на слова «уповноважена особа учасника біржових торгів та їх клієнти».
Де під уповноваженою особою учасника біржових торгів потрібно розуміти уповноваженого представника учасника біржових торгів та особу, які є працівниками учасника біржових торгів. А під їх клієнтами потрібно розуміти фізичних осіб або працівників юридичних осіб, які мають за мету скористатися послугами учасника біржових торгів.
2)	Або відмовитись від описування суб’єкта злочину в диспозиції статті і виключити слова «службової особи учасника  фондового  ринку» із тексту частини першої статті 222-1 КК України.
Досліджуючи склад злочину статті 224 КК Україн, можна дійти висновку, що склад рoзглядуванoгo злoчину утвoрює лишe такe вигoтoвлeння прeдмeтiв злoчину, якe здiйснюється з мeтoю пoдальшoгo їх збуту. У разi вчинeння злoчину шляхoм збуту чи викoристання iншим чинoм пiдрoблeних нeдeржавних цiнних папeрiв наявнiсть чи вiдсутнiсть мeти злoчину нe впливає на йoгo квалiфiкацiю.
Iз буквальнoгo тлумачeння диспoзицiї частини пeршoї статтi 224 КК України випливає, щo нe вважається злoчинoм вигoтoвлeння пiдрoблeних нeдeржавних цiнних папeрiв з мeтoю їх викoристання iншим чинoм, якщo винна oсoби нe мала на мeтi збут пiдрoблeних прeдмeтiв. У зв’язку з цим O.O. Дудoрoв пропонує дoпoвнити частину 1 статтi 224 КК України вказiвкoю на таку мeту вчинeння злoчину, як викoристання пiдрoбoк iншим чинoм. На нашу думку, слід підтримати позицію О.О. Дудорова, оскільки недержавні цінні папери у документарній формі можна використовувати з метою отримання дивідендів або інших виплат за цінним папером, а також вони надають право вимоги до товариства, яке здійснило випуск цінного паперу, у разі ліквідації чи процедури банкрутства.
Також при розмежуванні понять інсайдерська інформація та комерційна таємниця аналізуючи законодавство України, яке регулює суспільні відносини на ринку цінних апперів, потрібно зазначити, що до інсайдерської інформації та до предмету злочину передбаченого статтею 232-1 КК України можна віднести:
1)	особлива інформація про емітента, а саме відомості про:
-	прийняття рішення про розміщення цінних паперів на суму, що перевищує 25 відсотків статутного капіталу;
-	прийняття рішення про викуп власних акцій, крім акцій корпоративних інвестиційних фондів інтервального та відкритого типу;
-	факти лістингу або делістингу цінних паперів на фондовій біржі;
-	отримання позики або кредиту на суму, що перевищує 25 відсотків активів емітента;
-	зміну складу посадових осіб емітента;
-	зміну власників акцій, яким належить 10 і більше відсотків голосуючих акцій;
-	рішення емітента про утворення, припинення його філій, представництв;
-	рішення вищого органу емітента про зменшення статутного капіталу;
-	порушення справи про банкрутство емітента, прийняття рішення про його санацію;
-	рішення вищого органу емітента про припинення.
2)	Регулярна інформація про емітента (річна та квартальна інформація).
3)	Інформація фондових бірж про обсяг торгівлі цінними паперами та іншими фінансовими інструментами.
4)	Інформація фондової біржі про всі вчинення на ній правочини щодо емісійних цінних паперів.
5)	Регулярна інформація про інститути спільного інвестування:
-	річний звіт інституту спільного інсестування закритого типу (крім приватного (закритого) розміщення);
піврічний звіт диверсифікованого інституту спільного інвестування.
Тоді як комерційна таємниця є більш ширше поняття і охоплює відомості, пов’язані з виробництвом, технологією, управлінням, фінансовою та іншою діяльністю суб’єкта господарювання.
Виходячи із зазначеного, потрібно підсумувати, що КК України в частині охорони суспільних відносин на ринку цінних паперів потребує доопрацювання та виправлення:
1)	некоректних диспозицій статей;
2)	неактуальних норм, які регулюють вже неіснуючі суспільні відносини.

Список використаних джерел:
1.	Конституція України: Закон України від 28 черв. 1996 р. № 254к/96 -ВР. URL: http://zakon2.rada.gov.ua/ laws/show/254к/96-вр. (дата звернення: 20.11.2019). 
2.	Господарський кодекс України: Закон України від 16 січ. 2003 р. № 436-IV. URL: http://zakon.rada.gov.ua/laws/show/436-15 (дата звернення: 21.11.2019).
3.	Кодекс України про адміністративні правопорушення: Закон України від 18.12.1984 №51. URL: http://zakon.rada.gov.ua/laws/show/80731-10 (дата звернення: 21.11.2019).
4.	Кримінальний кодекс України: Закон України  від 05 квіт. 2001р. № 2341-III. URL: http://zakon.rada.gov.ua/laws/show/2341-14 (дата звернення: 21.11.2019).
5.	Цивільний кодекс України: Закон України від  16 січ. 2003 р. № 435-IV. URL:  http://zakon.rada.gov.ua/laws/show/435-15 (дата звернення: 21.11.2019).
6.	Про акціонерні товариства : Закон України від 17 вер. 2008р. №514 – VI. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/514-17 (дата звернення: 21.11.2019).
7.	Про банки та банківську діяльність: Закон України  від 7 груд. 2000 р. № 2121-III. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/2121-14 (дата звернення: 21.11.2019).
8.	 Про господарські товариства: Закон України від 11 вер. 1991 р. № 1576-XII. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/1576-12 (дата звернення: 21.11.2019).
9.	 Про депозитарну систему України: Закон України від 05 лип. 2012 р. № 5178-VI. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/5178-17 (дата звернення: 21.11.2019).
10.	 Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні: Закон України 30 жовт. 1996 р. № 448/96-ВР URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/448/96-вр (дата звернення: 21.11.2019).
11.	Про інститути спільного інвестування: Закон України від  5 лип. 2012 року № 5080-VI. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/5080-17 (дата звернення: 21.11.2019).
12.	 Про іпотеку: Закон України від 5 черв. 2003 р. № 898-IV. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/898-15 (дата звернення: 21.11.2019).
13.	 Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати: Закон України від 19 черв. 2003 р.           N 979-IV.  URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/979-15 (дата звернення: 21.11.2019).
14.	 Про обіг векселів в Україні: Закон України від 5 квіт. 2001 р. № 2374-III. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/2374-14 (дата звернення: 21.11.2019).
15.	 Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю: Закон України від 19 черв. 2003 р. № 978-IV. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/978-15 (дата звернення: 21.11.2019).
16.	 Про цінні папери та фондовий ринок: Закон України від. 23 лют.        2006 р. № 3480-IV. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/3480-15 (дата звернення: 21.11.2019).
17.	 Концепція організації діяльності Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку у сфері запобігання та протидії маніпулюванню цінами на фондовому ринку, схвалена рішенням Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 06.08.2013 р. №1431 URL: http://www.nssmc.gov.ua (дата звернення: 21.11.2019).
18.	 Концепція функціонування і розвитку фондового ринку в Україні, схвалено постановою Кабінету Міністрів України від 29.05.1994 р. № 277. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/277-94-п (дата звернення: 21.11.2019).
19.	Концепція функціонування та розвитку фондового ринку України, затверджена Постановою Верховної Ради України від 22.09.1995 р. № 342/95-ВР. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/342/95-вр (дата звернення: 21.11.2019).
20.	Про затвердження Положення про порядок забезпечення існування іменних цінних паперів у бездокументарній формі, затверджене рішення Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 22 січня 2014 року №47 зареєстроване в Міністерстві юстиції України 06 лютого 2014 р. за №241/25018. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/z0241-14 (дата звернення: 23.11.2019).
21.	 Фондовий ринок: що відбувається з експертним забезпеченням? URL:http://yur-gazeta.com/publications/practice/cinni-paperi-ta-fondoviy- rinok/fondoviy-rinok-shcho-vidbuvaetsya-z-ekspertnim-zabezpechennyam.html 
22.	 Положення про порядок реєстрації випуску (випусків) акцій при заснуванні акціонерних товариств, затверджене рішенням Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 27 трав. 2014 р. № z0642-14 зареєстроване в Міністерстві юстиції України 17 черв. 2014 р. за № 642/25419. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/z0642-14 (дата звернення: 21.11.2019).
23.	 Положення про порядок реєстрації випуску звичайних іпотечних облігацій, проспекту емісії, звіту про результати розміщення іпотечних облігацій, погашення та скасування реєстрації випуску іпотечних облігацій, затверджене рішенням Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 28 серп. 2014 р. № 1118 зареєстроване в Міністерстві юстиції України 19 вер. 2014 р. № 1143/25920. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/z1143-14 (дата звернення: 21.11.2019).
24.	 Положення про порядок реєстрації випуску іпотечних сертифікатів, що випускаються в бездокументарній формі, інформації про їх випуск та звіту про підсумки випуску іпотечних сертифікатів, затверджене рішенням Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 21 бер. 2006 р. №187 зареєстроване в Міністерстві юстиції України 18 квітня 2006 р. за № 451/12325. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/z0451-06 (дата звернення: 21.11.2019).
25.	 Положення про порядок реєстрації проспекту емісії та випуску акцій корпоративного інвестиційного фонду, затверджене рішенням Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 20 черв. 2013р. №1104 зареєстроване в Міністерстві юстиції України 16 лип. 2013 р. за № 1187/23719. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/z1187-13 (дата звернення: 21.11.2019).
26.	 Положення про порядок реєстрації проспекту емісії та випуску інвестиційних сертифікатів пайового інвестиційного фонду, затверджене рішенням Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 20 черв. 2013 р. № 1103 зареєстроване в Міністерстві юстиції України 16 лип. 2013 р.  за № 1188/23720. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/z1188-13 (дата звернення: 21.11.2019).
27.	Мойсик В.Р. Про об’єкт і предмет шахрайства з фінансовими ресурсами. Вісник Верховного суду України, 2002. № 1. С. 34 – 41. 
28.	 Положення про порядок складання адміністративних даних щодо здійснення діяльності організаторами торгівлі, оприлюднення інформації та подання відповідних документів до Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, затвердженого рішенням Комісії від 25 вер. 2012 р. № 1284, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16 жовт. 2012 р. № 1738/22050 URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/z1738-12 (дата звернення: 21.11.2019).
29.	 Положення про порядок складання та подання адміністративних даних щодо діяльності торговців цінними паперами до Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, затвердженого рішенням Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 25 вер. 2012 р. № 1283, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16 жовт. 2012 р.    № 1737/22049. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/z1737-12 (дата звернення: 21.11.2019).
30.	 Положення про порядок складання та розкриття інформації компаніями з управління активами та особами, що здійснюють управління активами недержавних пенсійних фондів, та подання відповідних документів до Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, затвердженого рішенням Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 01 жовт. 2012 р. № 1343, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 жовт. 2012 р. № 1764/22076 URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/z1764-12 (дата звернення: 21.11.2019).
31.	Положення про реєстрацію випуску сертифікатів фонду операцій з нерухомістю, проспекту емісії, звіту про результати розміщення сертифікатів фонду операцій з нерухомістю, погашення сертифікатів фонду операцій з нерухомістю та скасування реєстрації випуску, затверджене рішенням Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 29 лист. 2016 р.  № 1174 зареєстроване в Міністерстві юстиції України 27 груд. 2016 р. № 1711/29841 URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/z1711-16 (дата звернення: 21.11.2019).
32.	 Положення про функціонування фондових бірж, затвердженого рішенням Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 22 лист. 2012 р. № 1688, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 груд. 2012 р. № 2082/22394 URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/z2082-12 (дата звернення: 21.11.2019).
33.	 Порядок здійснення емісії та реєстрації випуску акцій акціонерних товариств, які створюються шляхом злиття, поділу, виділу чи перетворення або до яких здійснюється приєднання, затверджений рішенням Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 09 квіт. 2013 р. № 520 зареєстроване в Міністерстві юстиції України 21 трав. 2013 р. № 795/23327. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/z0795-13 (дата звернення: 21.11.2019).
34.	 Порядок передачі інформації, що міститься у системі реєстру власників іменних цінних паперів, до системи депозитарного обліку, затверджене рішенням Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 18 квіт. 2013 р. № 729 зареєстроване в Міністерстві юстиції України 30 квіт. 2013 р. № 704/23236 URL:  https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/z0704-13 (дата звернення: 21.11.2019).
35.	 Порядок реєстрації випуску акцій акціонерних товариств, що створюються у процесі приватизації та корпоратизації, затверджений рішенням Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 26 лют. 2013 р. № 248 зареєстроване в Міністерстві юстиції України 21 бер. 2013 р. № 461/22993 URL:  https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/z0461-13 (дата звернення: 21.11.2019).
36.	 Порядок реєстрації випуску акцій при зміні розміру статутного капіталу акціонерного товариства, затверджений рішенням Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку 31 лип. 2012 р. № 1073 зареєстроване в Міністерстві юстиції України 23 серп. 2012 р. за                        № 1431/21743. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/z1431-12 (дата звернення: 21.11.2019).
37.	Кологойда О. В. Теоретичні проблеми правового регулювання господарських відносин на фондовому ринку України: дис. … д-ра юрид. наук. Київ, 2016. 700 с.
38.	Правила (умови) здійснення діяльності з торгівлі цінними паперами: брокерської діяльності, дилерської діяльності, андеррайтингу, управління цінними паперами, затверджені рішенням Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 12 груд. 2006 р. № 1449, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 23 січ. 2007 р.                               № 52/13319 URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/z0052-07 (дата звернення: 21.11.2019).
39.	Постанови Верховного Суду України від 12.04.1996 № 6 «Про практику розгляду судами кримінальних справ про виготовлення або збут підроблених грошей чи цінних паперів». URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/v0006700-96 (дата звернення: 21.11.2019).
40.	 Постанова Пленуму Верховн ого Суду України від 26 квіт. 2002 №5 «Про судову практику у справах про хабарництво». URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/v0005700-02 (дата звернення: 21.11.2019).
41.	 Постанова Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 №13 «Про практику розгляду судами корпоративних прав». URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/v0013700-08 (дата звернення: 21.11.2019).
42.	Андреєв Д. О. Адміністративно правові засоби захисту прав власників цінних паперів: дис. … канд. юрид. наук:  12.00.07 / Інститут законодавства Верховної Ради України . Київ, 2008. 221 с.
43.	 Легка В.М. Поняття ринку цінних паперів (РЦП) та його загально ринкові функції. Науковий вісник, 2004, вип. 14.7. С. 34-41. 
44.	 Василик О.Д. Теорія фінансів: підручник. Київ, 2000. 416 с.
45.	 Директива 2003/6/ЄС. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/994_a68 (дата звернення: 21.11.2019).
46.	 Дудоров О.О. Злочини у сфері господарської діяльності: кримінально-правова характеристика: монографія. Київ: Юридична практика, 2003. 924 с.
47.	Економічний словник-довідник / за ред. С.В. Мочерного. Київ: Femina, 1995. С. 364.
48.	Задихайло Д.В. Господарське право: підручник. Харків, 2012. 696 с.
49.	 Закону Сполучених Штатів Америки «Про торгівлю цінними паперами 1934». URL: http://www.sec.gov/about/laws/sea34.pdf (дата звернення: 21.11.2019).
50.	 Муравйов К.В. Правове регулювання ринку цінних паперів. Київ. 2012. 272 с.
51.	Кашкаров О.О. Проблеми визначення об’єкту та предмету злочинів, які передбачені кримінально-правовими новелами в сфері обігу цінних паперів. Ученые записки Таврического национального университета им. В. И. Вернадского , серия «Юридические науки». 2009. № 1. т. 22 (61).            С. 223-228.
52.	 Костюченко О.А. Банківське право: підручник. Київ. 2004. 544 с.
53.	 Кримінальне право (Особлива частина): підручник. Вид. 2-ге / за ред.   О.О. Дудорова, Є.О. Письменського. Київ: «ВД «Дакор», 2013. 786 с.
54.	 Кримінальне право України. Загал. Частина: підручник для студентів юрид. вузів і фак. / за ред. П.С. Матишевського та ін. Київ: Юрінком Інтер, 1997. 512 с.
55.	 Кримінальне право України. Загальна частина: підручник. Вид. 5-те, переробл. та допов / за ред. М.І. Мельника, В.А. Клименка. Київ, 2009. 408 с.
56.	 Кримінальне право України. Особлива частина: підручник. Вид. 3-те, переробл. та допов / за ред. М.І. Мельника, В.А. Клименка. Київ: Атіка, 2009. 744 с.
57.	 Кругликов Л.Л. Практикум по уголовному праву. Общая часть. Особенная часть: учеб. пособ. Москва, 2002. 352 с.
58.	 Мендрул О. Г., Шевчук І. А. Ринок цінних паперів: навч. посібник. Київ, 1998. 152 с.
59.	 Мілаш, В. С. Господарське право: курс лекцій: у 2 ч. Xарків: Право, 2008. Ч. 1. 496 с.
60.	 Мілаш, В. С. Господарське право: курс лекцій: у 2 ч. Xарків: Право, 2010. Ч.2. 336 с.
61.	Мозговий О.М. Фондовий ринок України. Київ.: Фенікс, 2005. 106 с.
62.	 Мультимедійний навчальний посібник: «Кримінальне право. Загальна Частина». URL: // http://www.naiau.kiev.ua (дата звернення: 21.12.2019).
63.	 Науково-практичний коментар Кримінального кодексу України. Вид 9-те, перероб. і допов. / за ред. М.І. Мельника, М.І. Хавронюка. Київ: Юридична думка, 2012. 1316 с.
64.	Вінник О. М. Господарське право: навч. посіб. Вид. 2-ге., змінене та допов. Київ: Всеукр. асоц. вид. "Прав, єдність", 2014. 766 с.
65.	 Кохановська О.І. Історико-правова характеристика криміналізації незаконних дій. Науковий вісник Дніпропетровського  державного університету внутрішніх справ. 2010. № 4. С. 45-51.
66.	Товба О.Н.,. Кикалишвили Г.И Уголовно-правовые аспекты борьбы с преступностью на рынке ценных бумаг на современном этапе. Вестник Воронежского института МВД России.2010. № 3. С. 68-73.
67.	Огляд світового фондового ринку. Газета “Цінні папери України”. 2009. № 9 (198).
68.	 Сахнацька О. Правове регулювання інсайдерської інформації в Україні. Відомості Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку (1161) від 23.08.2011. №156.
69.	 Боченко П. Порядок перетворення закритого акціонерного товариства в товариство з обмеженою відповідальністю. Відомості Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 06.12.2010 №228.
70.	Підхомний, О.М. Управління інвестиційними процесами на фінансових ринках: навч. посіб. Київ, 2003. 220 с.
71.	 Правове регулювання ринку цінних паперів та інвестиційних фондів в Європейському Союзі та Україні / Івченко М.В. та ін.  URL: www.minjust.gov.ua/file/23472 (дата звернення: 21.12.2019).
72.	Проблеми кваліфікації закінчених злочинів у сфері господарської діяльності. Адвокат. 2012. №12 (147). С. 9-14.
73.	Рекомендації Ради керівників державних органів з регулювання ринків цінних паперів держав-учасниць СНД «Про міжнародний досвід зловживання на ринку цінних паперів». URL: // http://www.nssmc.gov.ua (дата звернення: 21.12.2019).
74.	 Роберт Д. Страхота Маніпулювання на ринку: схеми «Накачка і скидання». Проект USAID FINREP / USAID від американського народу: веб-сайт.  URL: http://www.finrep.kiev.ua (дата звернення: 21.12.2019).
75.	Словник фінансово-правових термінів. Вид. 2-ге, переробл. і допов. / за заг. ред. Л.К. Воронової. Київ: Алерта, 2011. 558 с.
76.	Столяров В.Ф., Полєтаєв О.О., Столярова В.В. Стан та тенденції розвитку ринку цінних паперів в Україні. Вісник економічних наук України. 2011. №1. С. 21-29.
77.	 Сухонос В.В., Завальна Ж.В., Старинський М.В. Правове регулювання цінних паперів в Україні: наук. посіб. Суми, 2005. 327 с.
78.	 Чернявський С.С. Фінансове шахрайство: методологічні засади розслідування. Київ, Хай-Тек Прес, 2010. 624 с.
79.	Шаповалов О. Регулювання інсайдерської діяльності в Європейському Союзі. Фінансовий ринок України. 2005. №5 (19). С. 38-42.
80.	 Щавінський В. Р. Кримінальна відповідальність за незаконну емісію недержавних цінних паперів: автореф. дис. на здобуття наук. ступеня канд. юрид. наук: 12.00.08. Київ, 2004. 21 с.
81.	Щавінський В.Р. Підстави кримінально-правової заборони незаконної емісії недержавних цінних паперів. Право України. 2003. №10. С. 64- 67.
82.	 Щербина, В. С. Господарське право: підручник. Вид. 4-те, переробл. і допов. Київ, 2013. 640 с.
83.	 Ю.В. Хорт Аналіз законодавчих змін щодо маніпулювання цінами на фондовому ринку України. Держава і право: Збірник наукових праць. Юридичні і політичні науки. 2011. Випуск 54. С. 56-63.
84.	  Загальнодоступної інформаційної бази даних 
Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку про ринок цінних паперів.  URL: http://stockmarket.gov.ua (дата звернення: 21.12.2019).
85.	 Офіційний сайт Агентства з розвитку інфраструктури фондового ринку України. URL:  http://smida.gov.ua (дата звернення: 21.12.2019).
86.	Офіційний сайт Міжнародної організації комісій з цінних паперів  (IOSCO). URL:http://www.iosco.org (дата звернення: 21.12.2019).
87.	 Офіційний сайт Національного депозитарію України. URL:  http://www.csd.ua/ (дата звернення: 21.12.2019).
88.	 Офіційний сайт Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку.  URL: http://www.nssmc.gov.ua (дата звернення: 21.12.2019.
89.	 Програма розвитку фінансового сектору. URL: http://www.finrep.kiev.ua. (дата звернення: 21.12.2019).