Author: Admin
Last saved by: boss
Company: Microsoft

УДК 343.6 (043.2)						Омелько Г.Т., студентка 
Навчально-науковий Юридичний інститут
Національний авіаційний університет, м. Київ
                                                  Науковий керівник: Лихова С. Я., д.ю.н., професор

ХАРАКТЕРИСТИКА КРИМІНАЛЬНО КАРАНОГО ДІЯННЯ – ТОРГІВЛЯ ЛЮДЬМИ 

Дедалі актуальнішою для нашого суспільства стає проблема торгівлі людьми, адже для кожної людини найбільшою цінністю є свобода, а забезпечення недоторканності свободи особи є однією з головних функцій держави. Відповідно до Конституції України «людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю», і головний обов'язок держави – це утвердження та забезпечення прав і свобод людини (ст. 3 Конституції України) [1]. 
Жертвами цього злочину стають жінки, чоловіки і діти, які потерпають від різноманітних його форм, серед яких – торгівля людьми з метою примусової праці, сексуальної експлуатації, примусового жебрацтва, вилучення органів.
Нажаль проблема виникає через труднощі при кваліфікації торгівлі людьми або іншої незаконної угоди щодо передачі людини через те, що в диспозиції статті 149 КК України закріплена низка оціночних понять, зміст яких належним чином не визначений [2, с. 83]. 
  У ст. 149 КК України «Торгівля людьми або інша незаконна угода щодо людини» передбачено два основних способи вчинення цього злочину.
 Торгівля або здійснення іншої незаконної угоди, об'єктом якої є людина. Тобто, торгівля – це певний триваючий процес, діяльність. Тому передбачення у ч. 1 ст. 149 КК України такого способу вчинення злочину як торгівля людьми повинна полягати у кримінально-правовій охороні не одиничного випадку купівлі-продажу людини, а декількох, що, по-перше, виключає кримінальну відповідальність за  одиничний факт вчинення такого діяння, по-друге, ускладнює доказування злочинності таких діянь. Окрім того законодавець вживає термін «людьми», отже мова йде про торгівлю принаймні двома особами одразу.
Інший спосіб вчинення злочину передбачає вербування, переміщення, переховування, передачу або одержання людини, вчинені з метою експлуатації, з використанням обману, шантажу чи уразливого стану особи. Цей спосіб можна розділити на три складових частини. Перша – це вербування, переміщення, переховування, передача або одержання людини. Передбачення цих проявів є необхідним для розуміння того, які саме діяння повинні бути кримінально-караними. Вжиті поняття є достатньо широкими. Наприклад, переміщення включає в себе перевезення, перенесення, пересилання і т.д. Тому, незважаючи на її перенавантаженість, у диспозиції статті скорочення або об'єднання цих діянь є недоцільним [3, с. 81].
Друга складова – це мета експлуатації. Укладення договору купівлі-продажу або іншої незаконної угоди щодо людини не потребує доказування спеціальної мети «експлуатації людини». Вона визначена в кримінальному законі в такий спосіб, що її наявність обов'язкова лише під час вчинення вербування, переміщення, переховування, передачі або одержання людини. Експлуатацією людини законодавець вважає всі форми сексуальної експлуатації, використання в порнобізнесі, примусову працю або примусове надання послуг, підневільний стан, залучення в боргову кабалу, вилучення органів, проведення дослідів, над людиною без її згоди, усиновлення (удочеріння) з метою наживи, примусову вагітність, втягнення в злочинну діяльність, використання в озброєних конфліктах і тому подібне. Таким чином, законодавець визначив напрямок, в якому можлива експлуатація потерпілого.
Третя складова – це обставини, які супутні здійсненню злочину. Вербування, переміщення, переховування, передача або одержання людини, окрім спеціальної мети вказує на обставини, супутні їх здійсненню, – обман, шантаж і використання уразливого стану потерпілого. У статті ці обставини передбаченні як обов'язкові, але, як показує практика, почастішали випадки, коли вербування відбувається без обману, шантажу і не завжди з використанням уразливого стану, тобто потерпіла знала куди їде, навіщо і які умови роботи.                      
Враховуючи особливість конструкції ч. 1 ст. 149 КК України виникає невідповідність між цим положенням і частиною третьою примітки до цієї статті, оскільки частина перша статті вказує на використання уразливого стану особи як обов'язкову ознаку вербування, переміщення, переховування, передачі або одержання з метою експлуатації. У той же час частина третя примітки передбачає, що відповідальність за вербування, переміщення, переховування, передачу або отримання малолітнього або неповнолітнього за цією статтею повинна наставати незалежно від того, чи вчиненні такі дії з використанням обману, шантажу або уразливого стану осіб,  або зі застосуванням чи погрозою застосування насильства, використання службового становища, або особою, від якої потерпілий був у матеріальній або іншій залежності. 
Таким чином, ст.149 КК України є складною для розуміння через її логіко-граматичну будову. Якщо прибрати з обов'язкових ознак складу злочину обман, шантаж та уразливий стан, можна дещо спростити, зокрема, спосіб вчинення, водночас не збільшуючи і не зменшуючи коло суспільних відносин, що підлягають кримінально-правовій охороні.
Список використаної літератури:
1.	Конституція України [Електронний ресурс] : Закон України від 28 черв. 1996 р. № 254к/96-ВР. – Режим доступу : http://zakon5.rada.gov.ua/laws/show/254к/96-вр.
2.	Митрофанов І. І. Поняття «торгівля людьми» // Актуальні проблеми боротьби з торгівлею жінками: матеріали міжнар. наук. практ. конф. – Донецьк : – 2012. – С. 83–86.
3.	Созанський Т. І. Окремі проблеми застосування кримінального законодавства України, пов’язані зі способом вчинення злочину, передбаченого ст. 149 КК України/Т. І. Созанський // Актуальні проблеми боротьби з торгівлею жінками : матеріали міжнар. наук.-практ. конф. – Донецьк, 2012. – С. 80–82.