Author: Dmytro
Last saved by: User
Company: European court of Human Right

Дмитро Третьяков,
магістр європейських наук,
юрист Секретаріату
Європейського суду з прав людини
(м. Страсбург, Франція)

ПОНЯТТЯ РОЗУМНОГО СТРОКУ В ПРАКТИЦІ ЄВРОПЕЙСЬКОГО СУДУ З ПРАВ ЛЮДИНИ

Вся практика Європейського суду з прав людини так чи інакше пов’язана із часом як категорією виміру тривалості тієї чи іншої дії, бездіяльності чи стану, та із часом як системою координат, в яких уповноважений діяти Суд як міжнародний судовий орган. Датою набуття чинності Конвенції чи протоколів до неї обмежується компетенція Суду ratione temporis щодо тієї чи іншої країни і Суд вирішує серед іншого, чи може він брати до уваги ті чи інші події, які сталися до такої дати.В останні роки Велика Палата Суду неодноразово зверталася до цього питання, зокрема у справах Блечіч проти Хорватії, Шіліх проти Словенії та Яновец та Інші проти Росії, де стверджувані порушення відбулися до набуття Конвенцієюпро захист прав людини і основоположних свобод чинності для держави, але спроби заявників захистити свої права частково підпадали під часову компетенцію Суду.Ще одним прикладом часового обмеження є вимога до заявників при поданні заяви дотримуватися терміну шести місяців.
Вимога розумності строку безпосередньо згадується у двох матеріальних статтях Конвенції – п’ятій та шостій. Вимога дотримання певного строку також існує в інших положеннях Конвенції. 
Звичайно, у кожному випадку розумність строку визначається по різному і містить різні критерії оцінки. Спробуємо розібратися з цими питаннями по черзі.
Отже, кажучи про розумний строк, ми в першу чергу згадуємо вимогу статті 6, про право справедливого та неупередженого судового розгляду «упродовж розумного строку». Практика Європейського суду з прав людини щодо цього питання розвивалася довго і на сьогодні справи про тривалість судового розгляду належать до категорії справ з усталеною судовою практикою та вирішуються переважно у прискореному порядкукомітетом із трьох суддів за процедурою, яку встановлює ст.28 Конвенції. Розумний строк в розумінні ст. 6 не є якоюсь визначеною величиною і залежить від низки факторів. Аналізуючи тривалість провадження Суд дивиться на те, наскільки складною є справа, на процесуальну поведінку заявника та на процесуальну поведінку судів чи органів досудового слідства, якщо мова йде про кримінальне провадження. Окрім цих трьох критеріїв, Суд також звертає увагу на важливість спору для заявника. Наприклад, справи про побачення з дітьми чи визначення того, з ким дитина проживатиме, вочевидь потребують прискореного розгляду оскільки із спливом часу дитина дорослішає і втрачає зв’язокіз рідними.Так само, в кримінальному провадженні, якщо особа перебуває під вартою, це є однією з підстав для більш оперативного розгляду справи. З огляду на зазначені критерії, важко встановити мінімальний допустимий термін розгляду цивільної чи кримінальної справи, хоча певні орієнтири з практики Суду можна отримати. На сьогодні строк провадженняу справі, що не потребує прискореного розгляду, вважається прийнятним, якщо загальна сукупність тривалості не перевищує двох років на одну інстанцію.
Слід також зазначити, що строк так само може бути нерозумним, якщо процес відбувся занадто швидко. Тут слід згадати вимогу підпункту (в) пункту 3 статті 6 Конвенції, що обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення повинен «мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту». На практиці, Суд знаходив порушення згаданого положення і у справах проти України, зокрема, що стосувалося провадження про адміністративне правопорушення. В справі Корнєв і Карпенко проти України, де заявницю визнали винною у неповазі до суду, Суд зазначив, що, хоча не було чіткої інформації про те, скільки саме часу минуло на момент розгляду адміністративної справи заявниці після вчинення нею правопорушення, очевидним було те, що цей проміжок часу не перевищував кількох годин. Навіть припускаючи, що справа заявниці була нескладною, у Суду виникли сумніви щодо того, чи обставини, за яких проводився розгляд справи заявниці, дали їй змогу належним чином ознайомитися з висунутими проти неї обвинуваченнями та доказами, а також адекватно їх оцінити і розробити серйозну юридичну стратегію свого захисту. На цій підставі Суд встановив, що заявниці не було надано часу та можливостей, необхідних для підготовки її захисту. Отже, мало місце порушення статті 6 Конвенції.
Ст. 2, 3 та 5 Конвенції зобов’язують державу розслідувати порушення приватними особами чи представниками держави прав, гарантованих згаданими статтями: право на життя, захист від тортурта заборона свавільного позбавлення волі. Дуже часто одним з критеріїв оцінки ефективності такого розслідування є тривалість його проведення. Відповідно, задовге розслідування справи може поставити під сумнів перспективи його успішного завершення (Афанасьєв проти України), так само, як і невжиття всіх необхідних заходів для швидкого з’ясування обставин справи та перевірки версій на початковому етапі слідства (Мироненко проти України). Крім того, затягування розгляду таких справ може взагалі привести до спливу строків притягнення до кримінальної відповідальності, як у справах Муравська проти України (ст. 2 Конвенції), що стосувалася розслідування обставин смерті сина заявниці, чи Лопатін та Медведський проти України, що стосувалася неналежного поводження із заявниками і незаконного позбавлення волі (ст. 3 та 5). Саме в останній справі в контексті тривалості розслідування Суд згадав відомий вислів «Justice delayed is Justice denied» («Затримка правосуддя – це відмова у правосудді»).
Тривалість розслідування може становити проблему за статтею2 навіть у тому випадку, коли кримінальну справу остаточно закрито через відсутність складу злочину в діях особи, що призвели до смерті, як у справі Принда проти України, що стосувалася загибелі сина заявників в дорожньо-транспортній пригоді.
Що стосується гарантій ст. 5, то. як згадувалося раніше, вона містить велику кількість вимог щодо швидкого чи вчасного забезпечення таких гарантій.По-перше, вже згадуване негайне сповіщення про причини арешту і обвинувачення. По-друге, право негайно постати перед суддею. Тут слід зазначити, що на відміну від українського законодавства, загальноприйнятої вимоги доставити заарештовану особу до судді впродовж саме 72 годин не існує. За практикою Суду, до чотирьох діб на виконання цієї вимоги пункту 3 статті 5 вважається в межах розумного. Однак, тут слід не забувати, що будь-яке тримання під вартою має бути ще й законним, отже недотримання вимог національного законодавства, зокрема ст. 29 Конституції України, про неможливість перебування особи під вартою понад 72 години без рішення суду, дало Суду підстави дійти такого висновку у справі Галь проти України.
Наведені вище справи демонструють той великий потенціал, який тема часового виміру в практиці Європейського суду з прав людини, і, зокрема, терміну «розумний строк», відкриває для тих, хто хотів би досліджувати це питання в більших деталях.