Author: 1
Last saved by: User
Company: MICROSOFT

УДК:	343.98:343.4
О.В. Таран, д.ю.н., 
Національна академія внутрішніх справ 

ПРАВОВІ ПОЗИЦІЇ ЄСПЛ, ЩО СТОСУЮТЬСЯ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ПРАВА ЛЮДИНИ НА БЕЗПЕЧНІ УМОВИ ПРАЦІ

Огляд практики ЄСПЛ у частині рішень, що містять позицію Суду, за результатами розгляду скарг, які стосувались порушень прав людини на безпечні і здорові умови праці (кримінальна відповідальність), показав, що такі рішення є малочисельними: Öneryıldız v. Turkey; Vilnes fnd others v. Norway; Brincat and others v. Malta; Budaeva and others v. Russia; Kolyadenko and others v. Russia; Kosmata v.Ukraine. 
Відтак, зважаючи на невелику кількість справ та нетривалу судову практику, можна сказати, що безпека виробництва (охорона праці, техніка безпеки) – відносно новий предмет розгляду у ЄСПЛ, а тому заслуговує на особливу увагу.
Розглянемо декілька прикладів.
Встановлено, що на формування змісту правових позицій Суду впливають особливості кримінально-правової регламентації відповідальності за порушення прав людини у сфері безпеки виробництва у різних країнах, а також механізмів встановлення та відшкодування шкоди внаслідок нещасних випадків. У справі Коляденко та інші проти Росії зазначено, що Суд повинен розглянути специфічні обставини справи з урахуванням, серед іншого, законності дій влади, внутрішнього процесу ухвалення рішень, включаючи відповідні розслідування і аналіз, а також складність питання. У п. 159 згаданого рішення йдеться про те, що якщо право на життя або особисту недоторканість не було умисним (нещасний випадок – авт.), позитивний обов’язок з створення ефективної судової системи не обов’язково передбачає кримінальне провадження у кожному разі і може бути виконано, якщо постраждалим було забезпечено доступ до цивільних, адміністративних або дисциплінарних засобів правового захисту. Утім, що стосується аспекту небезпечних видів діяльності, Суд вважає необхідним проведення офіційного кримінального розслідування, оскільки органи державної влади іноді є єдиними компетентними органами, які здатні розібратись у складних процесах, які могли стати причиною інциденту. Суд встановив, що якщо той або інший представник органу влади наразив на небезпеку життя людини, усвідомлюючи можливі наслідки і нехтуючи покладеними на нього повноваженнями, не вжив заходів, які були б необхідними і достатніми для запобігання ризиків, пов’язаних з небезпечними видами діяльності, і при цьому йому не було пред’явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і він не був притягнутий до кримінальної відповідальності, то може бути порушення статті 2, незалежно від будь-яких засобів правового захисту, якими зазначені особи (тут заявники – авт.) можуть скористатись за власною ініціативою [1].
Важливим кроком у розвитку прав людини у виробничій діяльності стало поширення положень ст. 2 Конвенції на цю сферу. У згаданому рішенні Коляденко та інші проти Росії Суд зазначає, що положення статті 2 Конвенції стосуються не тільки спричинення смерті в результаті використання сили представниками держави, але й першим реченням її першого параграфа передбачають позитивний обов’язок країн вжити відповідні кроки у рамках сфери своїх повноважень (п. 121). Позитивний обов’язок вживати належних заходів, що спрямовані на захист життя, передбачений статтею 2 передбачає обов’язок влади забезпечити законодавчу і адміністративну основу для забезпечення ефективного захисту від загроз права на життя (п. 127). Суд вважає, що цю обставину потрібно розглядати в контексті певної діяльності, незалежно від того публічна вона чи ні, у якій право на життя може бути порушене, та у випадку із діяльністю, пов’язаною промисловими об’єктами, яка за своєю природою є небезпечною. У випадку з такими небезпечними діями, особливу увагу потрібно приділяти нормативним документам, які враховують особливі характеристики діяльності, що розглядається, а особливо рівень потенційної загрози життю людини (п. 128) [1] 
Інший важливий висновок сформульовано у рішенні у справі Vilnes fnd others v. Norway (2013). Зміст скарги заявників полягав у тому, що вони працюючи водолазами вони втратили дієздатність в результаті занурення в Північному морі для нафтових компаній під час початкового періоду дослідження нафти (з 1965 по 1990 рр.). Всі заявники скаржилися, що Норвегія не вжила необхідних заходів для захисту здоров'я та життя глибоководних дайверів під час роботи в Північному морі та, стосовно трьох заявників, у випробних установках. Всі вони також стверджували, що держава не забезпечила їх достатньою інформацією про ризики, пов'язані з глибоководним зануренням та зануреннями для проведення досліджень.
Суд постановив, що мало місце порушення статті 8 Конвенції, в зв'язку тим, що влада Норвегії не гарантувала заявникам отримання необхідної  інформації для оцінення ризиків для здоров'я та життя в результаті використання таблиць швидкого зниження тиску [2].
У рішенні у справі за скаргою Brincat and others v. Malta (2014) Суд зазначає про обов’язок держави створити законодавчий та адміністративний механізм, спроможний забезпечити ефективну протидію загрозам праву на життя. Цей обов’язок безперечно виникає в контексті небезпечних видів діяльності, у яких, крім того, особливу увагу необхідно приділяти положенням, спрямованим на особливості відповідного виду діяльності, зокрема рівень потенційної загрози життю людей. Ці норми мають регулювати ліцензування, організацію, проведення, безпеку та нагляд за відповідними заходами, а також зобов’язати усіх причетних до неї осіб вжити практичних заходів для забезпечення ефективного захисту громадян, чиє життя може опинитися під загрозою супутніх ризиків.
Доцільно також навести позицію Суду щодо того, що національна влада не повинна ні за яких обставин допускати таку можливість, за якої життя людини буде безкарно піддано небезпеці. Це необхідно для підтримання суспільної довіри та забезпечення дотримання законності та запобігання будь-якій терпимості щодо протиправних дій [3].
Література
1. Коляденко и другие против России. Европейский суд по правам человека. Постанволение от 28 февраля 2012 года [Электронный ресурс]. – Режим доступа: http://www.consultant.ru/cons/cgi/online.cgi?req=doc;base=ARB;n=281911#0
2. Практика ЄСПЛ: Фактичні дані – Здоров'я [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://unba.org.ua/publications/print/1262-praktika-espl-faktichni-dani-zdorov-ya.html
3. Онер'їлдіз проти Туреччини. Європейський суд з прав людини. Рішення від 18 червня 2002 року [Електронний ресурс]. – Режим доступу: http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/980_181