Author: admin
Last saved by: User
Company: Grizli777

УДК 343.21
Плисюк Н. М., к.ю.н., доцент,
кафедра кримінального права та процесу,
Хмельницький університет управління та права, 
м. Хмельницький
ПРАВО НА САМООБОРОНУ ЗА КРИМІНАЛЬНИМ ЗАКОНОДАВСТВОМ ОКРЕМИХ ЗАРУБІЖНИХ ДЕРЖАВ

У кримінальному законодавстві зарубіжних держав регламентація обставин, що виключають злочинність діяння, має істотні відмінності, які стосуються не тільки назв і місця даних обставин у системі кримінальних кодексів, але і їх переліку, видів, умов і підстав правомірності. Разом з тим визнання права на необхідну оборону від загрожуючої небезпеки властиве більшості кримінальних законодавчих систем сучасного світу.
У американському кримінальному праві необхідна оборона, як правило, поділяється на три види, а саме: 1) на самооборону; 2) захист іншої особи і 3) захист майна, включаючи житло. 
У Англії, відповідно до ст. 3 Закону про кримінальну юстицію 1967 року“особа може застосувати “розумну силу” для попередження здійснення іншими особами злочину або для проведення законного арешту злочинця або підозрюваного”[1, с. 73]. 
Отже, у державах англо-саксонської системи: а) право на захист обмежується лише захистом свого життя і здоров’я, життя і здоров’я інших осіб та власності; б) залежно від об’єкта захисту (себе, іншої особи чи власності) різними є критерії оцінки правомірності дій того, хто захищається; в) визначальним критерієм є оціночне поняття “розумної сили”.
Практично всі КК європейських держав містять норми про необхідну оборону та перевищення її меж. У той же час спеціальні норми про відповідальність за заподіяння шкоди при перевищенні меж необхідної оборони в більшості держав відсутні. Питання про відповідальність вирішується, виходячи із загальних правил, – відповідальність настає як за звичайне вбивство, а в окремих державах ураховується чи може враховуватись як обставина, що пом’якшує покарання.
У Кримінальному кодексі Франції інститут правомірного захисту встановлений у ст. 122-5, де закріплено: “Не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка за наявності необґрунтованого посягання відносно неї самої або іншої особи здійснює в той же самий час яку-небудь дію, викликану необхідністю правомірного захисту самої себе або іншої особи, за винятком випадків явної невідповідності між використовуваними засобами захисту і тяжкістю посягання [2].Н.Є.Крилова, на основі аналізу судової практики та позицій французьких правників з даного питання, доповнює наведений перелік третьою умовою правомірності щодо посягання – воно повинне бути незаконним, кримінально-протиправним [3, с. 58]. А.Ф.Сальваж доповнює наведений перелік ознакою, що питання про правомірність оборони постає лише у випадку умисного діяння особи, яка обороняється, оскільки поняття оборони за своєю суттю несумісне з поняттям необережності 
Правовому регулюванню інституту необхідної оборони в Німеччині присвячена гл. 4 розділу II Загальної частини Кримінального кодексу ФРН (§ 32–35). Визнання необхідної оборони підставою, що виключає відповідальність, грунтується на принципі так званого “переважаючого інтересу”. У стані необхідної оборони особа, що виконує склад злочинного діяння, повинна переслідувати мету дотримання переважаючих інтересів. Ними можуть бути як власні інтереси особи, так і інтереси третіх осіб [1, с. 75].
Кримінальний кодекс Болгарії визнає необхідну оборону, затримання особи, яка вчинила злочин та відносить до діянь, які не є суспільно небезпечними. Серед видів заподіяння смерті через необережність у КК Болгарії виділяється вбивство, вчинене внаслідок умисно заподіяних тілесних ушкоджень, у т.ч. у стані сильного душевного хвилювання або при перевищенні меж необхідної оборони (ст.124)[4].
Згідно зі ст. 412 КК Бельгії необхідна оборона є можливою у разі проникнення особи у житло чи прибудови, якщо той, хто заподіяв шкоду, міг припустити можливість нападу (ст. 412), але у цьому разі не визнається обставиною, що виключає злочинність діяння, а належить до так званих вибачальних посягань: допускається лише зниження покарання [5].
У Кримінальному кодексі Іспанії 1995 року “підставам звільнення від кримінальної відповідальності” присвячений окремий розділ. Так, у ст. 21 Кримінального кодексу Іспанії містяться положення, що стосуються необхідної оборони: “не підлягає кримінальній відповідальності той, хто діяв в захист власної особи або прав, а також у захист особи або прав іншої особи”[6].
Узагальнюючи вищевикладене, можемо зробити наступні висновки. У всіх проаналізованих правових системах існує система обставин, при яких настання кримінальної відповідальності виключається, що більш менш склалася. Не зважаючи на відмінності в термінології і особливостях регламентації таких обставин, основу даної системи складає все ж таки необхідна оборона. Затримання особи, яка вчинила злочин, у законодавстві держав Західної Європи та США окремо, як правило, не регламентовано. Для держав Західної Європи і США характерна відсутність спеціальної норми про відповідальність за перевищення меж необхідної оборони. Відповідальність за наявності підстав настає на загальних засадах, хоча суд, як правило наділений повноваженнями щодо її пом’якшення. Натомість у країнах пострадянського простору відповідальність за такі діяння передбачена в окремій статті як за “привілейований” вид злочину.Регламентація інституту необхідної оборони в державах Західної Європи та США здійснена достатньо ретельно, ураховані традиції і особливості національного законодавства. Як правило, зарубіжні європейські кодекси містять спеціальні вказівки на ті випадки, коли особа, яка обороняється, має право на заподіяння будь-якої шкоди нападнику і коли вона має право оборонятися, не заподіюючи тому, хто посягає, смерті.У законодавстві розвинутих європейських держав право необхідної оборони, як правило, обмежується: самообороною; захистом іншої особи та захистом майна, включаючи житло, а заподіяння смерті посягаючому дозволяється лише при захисті від загрози життю та здоров’ю. У законодавстві окремих європейських держав провокація посягання виключає право на необхідну оборону.
Література
1.	Классен А.Н. Зарубежноезаконодательствоо необходимой обороне /А.Н.Классен, М.А. Якуньков // Вестник УрГУ. – 2007. – №4. – С.73–77.
2.	Уголовный кодекс Франции / науч. ред. Л.В. Головко, Н.Е. Крылова. - СПб.: Юридический центр Пресс, 2002. – 650 с.
3.	Малиновский А.А. Уголовное право зарубежных государств /  А.А.Малиновский. – М.: Новый Юрист, 1998. – С. 58–78.
4.	Уголовный кодекс Республики Болгария / науч. ред. А.И. Лукашов. – СПб.: Юридический центр Пресс, 2001. – 298 с.
5.	Уголовный кодекс Бельгии / науч. ред. Н.И. Мацнев. – СПб.: Юридический центр Пресс, 2004. – 561 с.
6.	Уголовный кодекс Испании / науч. ред. Н.Ф. Кузнецова, Ф.М. Решетников. – М.: Зерцало, 1998. – 218 с.