Тетяна Ільїна
Національний авіаційний університет
м. Київ	

Роль педагогічних засобів риторики  у розвитку комунікативної компетентності студентів вищих технічних навчальних закладів

Сучасна концепція вищої освіти полягає у тому, що випускник будь-якого ВТНЗ, майбутній фахівець у тій або іншій сфері діяльності повинен володіти не тільки професійними й навчально-методичними компететностями та навичками, але й добре розвиненими інноваційно-креативними (ініціативністю, оригінальністю мислення, еврістичністю  тощо) та соціальними (комунікабельністю, умінням інтегрувати потенціал співробітників, готовністю до співпраці тощо). Інакше кажучи, не оволодівши усіма  компетентостями та навичками в комплексі, молодий фахівець не в змозі стати повноцінною особистістю, самостійним суб'єктом, що приймає відповідальні рішення за свою долю й долю інших людей. Ці навички та компетентності не приходять стихійно, вони формуються при системному набутті відповідних знань і досвіду. На це і орієнтоване викладання гуманітарних дисциплін (філософії, психології, педагогіки, риторики, ділового спілкування, політології  та ін.) у ВТНЗ.
 На даний момент у нашому суспільстві  зросли вимоги до організаторських здібностей фахівців і таким соціально значущим особистісним якостям, як комунікативна мобільність, прагнення до успіху, готовність до творчої діяльності, відповідальність, здатність долати стереотипи та інерцію мислення, вирішувати завдання в нестандартних умовах, здатність реагувати на зміни ринкової кон'юнктури. Це вимагає трансформації мети та завдань системи освіти в цілому й вищої технічної освіти особливо: відбувається зміна інформаційної освітньої парадигми  на розвиваючу, самостійну, пізнавальну активність студентів. У зв'язку із цим у педагогічній науці позначилося багато проблем, однією з основних є розвиток комунікативних здібностей.  
Проблема розвитку комунікативних здібностей у студентів є особливим предметом дослідження риторики, культури мовлення, психологічної теорії спілкування, педагогіки та ряду інших дисциплін гуманітарного спрямування. Інтегруючи різні підходи до цієї проблеми, хотілося б зупинитися на формуванні вмінь використовувати у спілкуванні текст (зв'язне (складне) мовлення), оскільки саме текст реалізує комунікативну установку мовлення студентів, і саме він страждає від невміння будувати міжфразовий зв'язок, дотримуватися тематичної будови (на основі складних синтаксичних цілих), виділяти ключові фрази (на основі абзаців), конструювати логічну послідовність тощо. Як результат, мовлення багатьох студентів характеризується низьким рівнем концентрації інформації, недостатньою понятійною й синтаксичною складністю, і як наслідок, відсутністю комунікативної установки на сприйняття мовлення.
 Виходячи з вищезазначеного, ми в нашому дослідженні зупинимося на проблемі ефективності навчання майбутніх фахівців зв’язному мовленню, тобто  проектуванню комунікативного аспекту в змісті  професійної підготовки студентів у ВТНЗ, що представляє собою, на наш погляд, розвиток комунікативної активності студента на основі особистісного потенціалу з урахуванням особистісної направленості студента (особистість+особистість; особистість+колектив тощо) та за  допомогою сучасних технологій; підготовка студента до майбутньої  соціально-комунікативної  та  професійно-комунікативної  діяльності.
Такі дисципліни як риторика, культура мовлення, ділове спілкування, психологія спілкування акцентують увагу студентів на комунікативні функції. В той же час інші дисципліни гуманітарного спрямування (філософія, політологія тощо) недостатньо використовують потенціал своїх предметів, що обумовлено, на наш погляд, недостатнім використанням педагогічних засобів риторики  для вирішення задач по формуванню комунікативної компетентності, розвитку комунікативних здібностей студентів.