МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ
НАЦІОНАЛЬНИЙ АВІАЦІЙНИЙ УНІВЕРСИТЕТ

Кваліфікаційна наукова
праця на правах рукопису

ПРОЩАЄВ ВОЛОДИМИР ВОЛОДИМИРОВИЧ

Прим. № ____

УДК 342+340.5]:355.40(043.3)

РОЗВІДУВАЛЬНІ ОРГАНИ В СИСТЕМІ ДЕРЖАВНОЇ ВЛАДИ:
КОНСТИТУЦІЙНО-ПРАВОВЕ ДОСЛІДЖЕННЯ 

12.00.02 – конституційне право; муніципальне право

Подається на здобуття наукового
ступеня доктора юридичних наук

Дисертація містить результати власних досліджень. Використання ідей, результатів і текстів інших авторів мають посилання на відповідне джерело ___________________________                   
(підпис, ініціали та прізвище здобувача)

Науковий консультант: Волошин Юрій Олексійович, доктор юридичних наук, професор, заслужений юрист України

	
	Київ – 2020 

АНОТАЦІЯ

Прощаєв В. В. Розвідувальні органи в системі державної влади: конституційно-правове дослідження. – Кваліфікаційна наукова праця на правах рукопису.
Дисертація на здобуття наукового ступеня доктора юридичних наук за спеціальністю 12.00.02 – конституційне право; муніципальне право. – Захист відбудеться у спеціалізованій вченій раді Д 26.062.16 Національного авіаційного університету. Київ, 2020. 
Дисертація є першою в Україні комплексною науковою працею, в якій з позиції юридичної компаративістики досліджується проблема конституційно-правового регулювання організації та діяльності розвідувальних органів в системі державної влади.
Установлено, що попередні вітчизняні та зарубіжні наукові дослідження проблем, пов’язаних з діяльністю розвідувальних органів, базувалися на положеннях теорії політичного, воєнного та економічного протиборства. Сучасні науковці, вивчаючи складові теорії розвідувальної діяльності, спираються на здобутки фундаментальних технічних та гуманітарних наук, зокрема правознавства. З часу прийняття в багатьох державах відкритих законодавчих актів про зовнішню розвідку почав розвиватися новий напрям наукових досліджень, який характеризується вивченням суто правових, юридичних аспектів функціонування розвідувальних органів, обґрунтуванням з позицій правознавства необхідності забезпечення їхньої діяльності в правовому полі, на конституційних засадах, в системі державної влади та в умовах демократичного контролю.
У дисертації вперше піддано науковому аналізу конституційні положення та основні нормативно-правові акти різних держав, що мають безпосереднє чи опосередковане відношення до діяльності розвідки. В історичному аспекті досліджено основні нормативно-правові акти радянського періоду (1917–1990 роки), які суттєво вплинули на становлення та функціонування сучасних розвідувальних органів незалежних держав. Доведено, що зовнішня розвідка країн пострадянського простору має спільні історичні корені, що їх сучасна правова регламентація має риси подібності та відмінності, у завданнях, функціях, пріоритетах, традиціях тощо є ознаки загального та конкретного.
За результатами детального аналізу нормативно-правових актів, прийнятих у кінці ХХ – на початку ХХІ століття, на прикладі законодавства Республіки Білорусь та Російської Федерації визначено та обґрунтовано основні етапи розвитку системи правового регулювання діяльності їх розвідувальних органів.
За допомогою теоретичних наукових розробок досліджено ґенезу конституційно-правового регулювання організації і діяльності розвідувальних органів в системі державної влади. Виокремлено такі аспекти дослідження: формування у керівництва держав розуміння необхідності провадження розвідувальної діяльності, визначення її цілей та напрямів; створення різних видів розвідки в кількості, необхідній для задоволення потреб користувачів в розвідувальній інформації; межі конституційно-правового регулювання організації і діяльності розвідувальних структур як державних органів; підходи до визначення сфер діяльності для кожного органу зовнішньої розвідки; доцільність розкриття в законодавстві методів і засобів розвідувальної діяльності в розумних межах; допустимий зв’язок органів зовнішньої розвідки із суспільством тощо. Серед теоретичних аспектів досліджено зміст та співвідношення категорій і понять, що відображають сферу розвідувальної діяльності. Запропоновано авторське визначення понять: «розвідувальна інформація», як дані, отримані та здобуті в результаті застосування сил та засобів розвідки і які мають відношення до національної безпеки і оборони; «зовнішня розвідка», як інституційна категорія, яка окреслює сукупність державних установ, що є частиною сил забезпечення національної безпеки держави від зовнішніх загроз; «розвідувальний орган», як державний орган в системі органів виконавчої гілки влади, який виконує спеціальну функцію щодо забезпечення національної безпеки держави від зовнішніх загроз та наділяється спеціальною компетенцією для реалізації цієї функції; «розвідувальна діяльність», як система гласних та негласних розвідувальних заходів, що здійснюється із застосуванням сил та засобів спеціальних підрозділів розвідувальних органів.
 Розглянуто загальне та відмінне в розвідувальній та правоохоронній діяльності; сили і засоби розвідувальної діяльності, їх відмінність від сил і засобів, що застосовуються в контррозвідувальній  та оперативно-розшуковій діяльності; шляхи вирішення протиріччя, яке полягає в тому, що, з одного боку, характер діяльності розвідувальних органів передбачає прихованість дій і заходів, а з другого, потребує необхідність впровадження громадського контролю над ними; обсяги правового регулювання та межі повноважень, що підлягають законодавчому визначенню.
На основі положень теорії конституційного права, а також теорії держави і права досліджено предмет і метод, зміст конституційно-правового регулювання розвідувальної діяльності органів зовнішньої розвідки відповідно до особливостей законодавства конкретної країни. Доведено, що оскільки сфера розвідувальної діяльності є специфічною, то предмет і метод її конституційно-правового регулювання також мають бути специфічними і відмінними від предмета і метода правового регулювання в інших сферах життєдіяльності суспільства. Розглянуто систему відносин між різними суб’єктами розвідувальної діяльності, що мають бути унормовані правовими приписами.
На основі порівняльного аналізу конституційних та правових норм чинного законодавства різних держав, досліджено еволюцію прав, обов’язків, системи соціального і правового захисту співробітників розвідки та осіб, які співпрацюють з розвідкою на конфіденційній основі, обґрунтовано критичні зауваження щодо визначених правовими приписами цілей, принципів і завдань розвідувальної діяльності, функцій та повноважень розвідувальних органів. Особливе місце в дисертації відведено питанням конституційно-правового визначення сутності парламентського контролю і нагляду за діяльністю органів зовнішньої розвідки. Наведено низку пропозицій, які доцільно відобразити в нормативно-правовому акті про діяльність розвідки, зокрема в проекті нового Закону України «Про розвідку». 
На основі узагальнення наукових поглядів вітчизняних та зарубіжних фахівців, а також порівняльного аналізу положень чинних нормативно-правових актів досліджено особливості застосування оперативно-розшукового законодавства розвідувальними органами. Розглянуто питання співвідношення оперативно-розшукової, контррозвідувальної та розвідувальної діяльності, показано можливості підрозділів розвідки, що застосовують оперативно-розшукове законодавство у вирішенні розвідувальних завдань. Досліджено проблеми дотримання конституційних прав та свобод людини і громадянина під час застосування розвідувальними органами положень оперативно-розшукового законодавства
Логічним і завершальним етапом дисертаційного дослідження є розгляд концептуально-методологічних засад удосконалення вітчизняного законодавства про діяльність розвідувальних органів з урахуванням досвіду законотворчості інших країн. Наведено конкретні практичні рекомендації щодо вдосконалення системи правового регулювання діяльності розвідувальних органів України, показано можливі позитивні результати їх впровадження в законодавство про зовнішню розвідку.
Визначено наукову новизну дослідження, яке полягає в тому, що вперше в Україні здійснено комплексне наукове дослідження теоретико-методологічних засад конституційно-правового регулювання організації і діяльності розвідувальних органів як державних органів. Відповідно до визначених об’єкта і предмета дослідження розглянуто системи розвідувальних органів (як складових державних механізмів) в їх історичному розвитку, окреслено коло суспільних відносин, що виникають у процесі їх функціонування. На основі всебічного аналізу нормативно-правових актів, що регламентують питання функціонування розвідки, обґрунтовано наукову гіпотезу про те, що діяльність органів зовнішньої розвідки є одним із специфічних видів державної діяльності. У рамках предмета дослідження проаналізовано низку історичних документів, що містять правові норми або правові приписи стосовно діяльності розвідки.
Вперше у вітчизняній теорії розвідки комплексно розглянуто широкий спектр питань, пов’язаних з особливостями законодавчого визначення основних складових функціонування зовнішньої розвідки як органів державної влади; проаналізовано положення сучасних теорій розвідки, контррозвідки та оперативно-розшукової діяльності, які покладено в основу чинних законів та нормативно-правових актів стосовно діяльності розвідувальних органів; виділено та обґрунтовано найбільш перспективні напрями подальшого розвитку інституту правового регулювання діяльності українських розвідувальних органів з урахуванням досвіду законотворчості інших країн.
Обґрунтовано практичне значення дисертаційного дослідження, яке полягає в тому, що одержані дисертантом результати можна використати:
– для уточнення правових норм і внесення відповідних змін до чинного законодавства України в частині, що стосується організації та діяльності вітчизняних розвідувальних органів; 
– для удосконалення правової основи організації та діяльності кожного розвідувального органу України, особливо в процесі їх реформування або реорганізації;
– для подальших наукових досліджень у сфері розвідувальної, контррозвідувальної та оперативно-розшукової діяльності, поглиблення наукових поглядів на проблеми забезпечення національної та державної безпеки;
– для навчально-методичних цілей у процесі підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації оперативних співробітників спеціальних служб України.
Ключові слова: порівняльне правознавство, конституційно-правове регулювання, розвідувальні органи, розвідувальна діяльність, компетенція розвідувальних органів, оперативно-розшукова діяльність, співробітники розвідки, особи, які співпрацюють з розвідувальними органами на конфіденційній основі.
SUMMARY

Proshchayev V.V. Intelligence Agencies in the System of State Power: Constitutional Legal Research. – Qualifying scientific work on the rights of the manuscript. 
This Dissertation is for the degree of Doctor of Law in specialty 12.00.02 “Constitutional Law, Municipal Law”. – The defense will be held in the specialized scientific council D 26.062.16 of the National Aviation University. Kyiv, 2020.
The dissertation is the first complex scientific work in Ukraine in which the problem of constitutional and legal regulation of organization and activity of intelligence bodies in the system of state power is investigated from the point of view of legal comparative studies.
It has been established that previous domestic and foreign scientific studies of problems related to the activities of intelligence agencies were based on the theory of political, military and economic confrontation. Modern scholars, studying the components of the theory of intelligence, rely on the achievements of fundamental technical and humanities, including law. Since the adoption of open legislative acts on foreign intelligence in many states, a new area of scientific research has emerged, characterized by the study of purely legal and legal aspects of the functioning of intelligence agencies, the justification of the need for ensuring their activity in the legal field, on the constitutional basis, from the point of law. government and under democratic control.
In the dissertation, for the first time, the constitutional provisions and basic normative legal acts of different states that are directly or indirectly related to the activity of intelligence were subjected to scientific analysis. Historically, the basic normative legal acts of the Soviet period (1917-1990), which significantly influenced the formation and functioning of modern intelligence agencies of the independent states, were investigated. It is proved that the external intelligence of the countries of the former Soviet Union has common historical roots, that their current legal regulation has features of similarity and difference, in tasks, functions, priorities, traditions, etc., are signs of general and specific.
According to the results of a detailed analysis of the legal acts adopted at the end of the XX - beginning of the XXI century, the basic stages of the development of the system of legal regulation of the activity of their intelligence bodies have been identified and substantiated by the example of the legislation of the Republic of Belarus and the Russian Federation.
With the help of theoretical scientific developments, the genesis of the constitutional and legal regulation of the organization and activity of intelligence agencies in the system of state power was investigated. The following aspects of the study were distinguished: formation of the understanding of the necessity of intelligence activity in the leadership of the states, definition of its goals and directions; creating different types of intelligence in the amount needed to meet users' intelligence needs; the limits of the constitutional and legal regulation of the organization and activity of intelligence structures as state bodies; approaches to identifying areas of activity for each external intelligence body; the expediency of disclosing in law the methods and means of intelligence within a reasonable range; permissible communication of external intelligence bodies with the public and the like. Among the theoretical aspects are investigated the content and correlation of categories and concepts that reflect the field of intelligence. The author defines the terms: "intelligence" as data obtained and obtained as a result of the use of intelligence and intelligence and related to national security and defense; "External intelligence" as an institutional category that defines the totality of public institutions that are part of the national security forces of the state against external threats; "Intelligence agency", as a state body in the system of executive branch bodies, which performs a special function to ensure the national security of the state from external threats and is empowered with special competence to carry out this function; "Intelligence" as a system of public and private intelligence activities carried out using the forces and means of special units of intelligence agencies.
General and excellent in intelligence and law enforcement activities are considered; forces and means of intelligence activity, their difference from forces and means used in counter-intelligence and operative-search activity; ways of resolving the contradiction, which consists in the fact that, on the one hand, the nature of the activities of the intelligence agencies presupposes the concealment of actions and measures, and, on the other, the need for public control over them; the scope of legal regulation and the limits of the powers subject to legislative determination.
On the basis of the provisions of the theory of constitutional law, as well as the theory of state and law, the subject and method, the content of the constitutional and legal regulation of the intelligence activity of the bodies of foreign intelligence in accordance with the peculiarities of the legislation of a particular country are investigated. It is proved that since the sphere of intelligence activity is specific, the subject and method of its constitutional and legal regulation should also be specific and different from the subject and method of legal regulation in other spheres of society. The system of relations between different intelligence entities, which should be regulated by legal regulations, is considered.
On the basis of comparative analysis of the constitutional and legal norms of the current legislation of different states, the evolution of the rights, duties, system of social and legal protection of the intelligence officers and persons cooperating with the confidential basis is investigated, the critical remarks about the goals, principles and principles defined by the legal regulations are grounded. intelligence activities, functions and powers of intelligence agencies. A special place in the dissertation was given to the questions of the constitutional and legal definition of the essence of parliamentary control and oversight of the activity of foreign intelligence bodies. There are a number of proposals that should be reflected in the legal act on intelligence activities, in particular in the draft new Law of Ukraine "On Intelligence".
On the basis of the generalization of scientific views of domestic and foreign specialists, as well as a comparative analysis of the provisions of the current regulatory legal acts, the peculiarities of the application of the operative-search legislation by the intelligence bodies were investigated. The question of the ratio of operative-search, counter-intelligence and intelligence activities is considered, the possibilities of the intelligence units applying the operative-search legislation in solving intelligence tasks are shown. The problems of observance of the constitutional rights and freedoms of the person and the citizen during the application of the provisions of the operative-search legislation by investigative bodies are investigated
The logical and final stage of the dissertation is to consider the conceptual and methodological foundations of improving the national legislation on the activities of intelligence agencies, taking into account the experience of lawmaking in other countries. Specific practical recommendations on improving the system of legal regulation of the activities of the intelligence agencies of Ukraine are presented, and the possible positive results of their implementation in the legislation on external intelligence are shown.
The scientific novelty of the research is determined, which consists in the fact that for the first time in Ukraine a comprehensive scientific study of the theoretical and methodological foundations of the constitutional and legal regulation of the organization and activity of intelligence bodies as state bodies was carried out. According to the identified object and subject of the research, the systems of intelligence bodies (as constituents of state mechanisms) in their historical development are considered, the circle of social relations arising in the course of their functioning is outlined. On the basis of a comprehensive analysis of the legal acts regulating the issues of intelligence functioning, the scientific hypothesis that the activity of the foreign intelligence bodies is one of the specific types of state activity is substantiated. Within the scope of the study, a number of historical documents containing legal norms or legal regulations concerning intelligence activities were analyzed.
For the first time, the domestic intelligence theory has comprehensively addressed a wide range of issues related to the peculiarities of the legislative definition of the main components of the functioning of foreign intelligence as public authorities; the analysis of the current theories of intelligence, counterintelligence and operational and search activities, which are the basis of the current laws and regulations on the activities of intelligence agencies; the most promising directions of further development of the institute of legal regulation of activity of the Ukrainian intelligence bodies are selected and substantiated, taking into account the experience of lawmaking of other countries. 
The practical value of the dissertation research is that the results obtained by the author of the thesis can be used:
to clarify the legal norms and to make appropriate changes to the current legislation of Ukraine in the part concerning the organization and activities of domestic intelligence services;
to improve the organizational structure of each intelligence agency in Ukraine, especially in the process of their reformation or reorganization;
for further research in the field of intelligence, counterintelligence and operative-search activities, in deepening the scientific views on problems of ensuring national and state security;
for educational and methodological purposes in the process of preparation, retraining and advanced training of operational staff of special services of Ukraine.
Key words: comparative law, legal regulation, intelligence agencies, intelligence activities, intelligence agencies' competence, operational intelligence activities, intelligence officers, persons who cooperate with intelligence agencies on a confidential basis.

СПИСОК ПУБЛІКАЦІЙ ЗА ТЕМОЮ ДИСЕРТАЦІЇ
Монографія:
1.	Прощаєв В. В. Розвідувальні органи як органи державної влади: теоретико-методологічний аспект: Монографія. Київ: ФОП Кандиба Т. П., 2019. 312 с.
Рецензії:
Головко О. М. Рецензія на монографію доцента кафедри суспільно-політичних та правових дисциплін Інституту СРЗ України, кандидата юридичних наук, доцента Прощаєва В. В. на тему «Розвідувальні органи як органи державної влади: теоретико-методологічний аспект» / О. М. Головко // Вісник Маріупольського державного університету. Серія : Право. – Маріуполь : МДУ, 2019. – Вип. 18. – С. 110-112. (видання включено до міжнародної наукометричної бази даних «Index Copernicus International» (Польща).
Статті у наукових фахових виданнях України,
внесених до міжнародних наукометричних баз:

2.	Прощаєв В. В. Конституційні засади оголошення офіційного попередження органами державної безпеки Республіки Білорусь: порівняльно-правовий аналіз. Науковий часопис Національної академії прокуратури України, 2019, № 2. С. 96 – 112. URL: http://www.chasopysnapu.gp.gov.ua/ua/pdf/2-2019/proschaev.pdf
3.	Прощаєв В. В. Законодавчі засади організації та діяльності розвідувальних органів країн пострадянського простору (Білорусь, Казахстан, Росія, Україна): порівняльний аналіз. Науково-практичний юридичний журнал «Публічне право», №1 (33), 2019. С. 156 – 164.
4.	Прощаєв В. В. Контроль за діяльністю зовнішньої розвідки за законодавством країн пострадянського простору: порівняльний аспект. Науковий журнал «Приватне та публічне право», Випуск № 2, 2019. С. 8 – 13. DOI https://doi.org/10.32845/2663-5666.2019.2.2
5.	Прощаєв В. В. Зовнішня контррозвідка як одна з основних функцій розвідувальної діяльності за законодавством країн пострадянського простору. Електронне наукове фахове видання «Порівняльно-аналітичне право». Ужгородський національний університет. № 1, 2019. С. 46 – 49. URL: http://www.pap.in.ua/1_2019/10.pdf
6.	Прощаєв В. В. Правове регулювання організації та діяльності розвідувальних органів за радянських часів (1917 – 1990 роки). Науковий фаховий журнал «Право і суспільство», № 3, 2019. С.63 – 68. DOI https://doi.org/10.32842/2078-3736-2019-3-1-11.
7.	Прощаєв В. В. Зовнішня розвідка за радянських часів: правове регулювання організації та діяльності. Науково-практичний господарсько-правовий журнал «Підприємництво, господарство і право», № 5, 2019. С. 205 – 209. DOI https://doi.org/10.32849/2663-5313/2019.5.38
8.	Прощаєв В. В. Особливості правового регулювання організації і діяльності зовнішньої розвідки Республіки Білорусь та України: порівняльний аналіз. Міжнародний науковий журнал «Інтернаука». Серія: «Юридичні науки». 2019, № 3. С. 56 – 61. URL: https://doi.org/10.25313/2520-2308-2019-3-4973
9.	Прощаєв В. В. Повноваження розвідувальних органів країн пострадянського простору за оперативно-розшуковим законодавством: порівняльний аналіз. Вчені записки Таврійського національного університету іменіВ. І. Вернадського. Серія: Юридичні науки». Київ: Том 30 (69), № 3, 2019. С. 13 – 18.
10.	Прощаєв В. В. Конституційне забезпечення державного нагляду за діяльністю зовнішньої розвідки: порівняльно-правовий аналіз. Прикарпатський юридичний вісник.  Збірник наукових праць, науково-практичне видання. Випуск 1 (26), 2019. С. 39 – 43.
11.	Прощаев В. В. Розвідувальна функція  в діяльності органів державної безпеки: порівняльно-правовий аналіз. Науковий вісник Херсонського державного університету. Серія «Юридичні науки». № 2, 2009. С. 11 – 15.
12.	Прощаев В. В. Підзаконні нормативно-правові акти у сфері розвідувальної діяльності: порівняльна характеристика. Науковий фаховий журнал «Право і суспільство», № 4, 2019. С.35 – 41. DOI https://doi.org/10.32842/2078-3736-2019-4-5
13.	Прощаєв В. В. Законодавство Росії та України у сфері розвідувальної діяльності: порівняльно-правовий аспект. «Наукові записки Інституту законодавства Верховної Ради України», 2019, № 2. С. 74 – 81. DOI: https://doi.org/10.32886/instzak.2019.02.08
14.	Прощаєв В. В. Поняття території дипломатичного представництва та консульської установи України за кордоном. «Наукові записки Інституту законодавства Верховної Ради України», 2019, № 4. С. 37 – 45. DOI: https://doi.org/10.32886/instzak.2019.04.04
15.	Прощаєв В. В. Опитування з використанням поліграфа в органах державної безпеки Білорусі та Росії: порівняльно-правовий аналіз. Конституційно-правові академічні студії, №1/2019. С. 43 – 48. URL: http://constlegalstudies.in.ua/archive/1-2019/8.pdf
16.	Прощаєв В. В. Сфери діяльності розвідувальних органів за законодавством країн пострадянського простору: поняття та критерії розмежування. Юридичний бюлетень: наук.журнал/редкол. : О. Г. Предместников та ін. Одеса, ОДУВС, 2018. Випуск № 8 (8). С. 72 – 78. URL: http://www.lawbulletin.oduvs.od.ua/archive/2018/8_2018/12.pdf
17.	Прощаєв В. В. Правовий статус співробітників органів зовнішньої розвідки Білорусі та Росії: порівняльно-правовий аналіз. Науковий вісник Ужгородського національного університету. Серія ПРАВО. Випуск 56. Том 1. С.61 – 65.
18.	Прощаєв В. В. Принципи розвідувальної діяльності за законодавством країн пострадянського простору: порівняльний аналіз. Науковий вісник публічного та приватного права : Збірник наукових праць. Випуск 1. Т.1. Київ : Науково-дослідний інститут публічного права, 2019. С. 96 – 102. DOI https://doi.org/10.32844/2618-1258.2019.1-1.16
Статті в наукових періодичних виданнях іноземних
держав з юридичних наук:
19.	Прощаєв В. В. Конституційні засади організації та діяльності розвідувальних органів України. Науковий журнал з юридичних наук «Recht der Osteuropäischen Staaten (ReOS)», № 1/2019. С. 148 – 151.
20.	Прощаєв В. В. Проблеми конституційного забезпечення правового статусу та соціальних прав осіб, які конфіденційно співробітничають із розвідкою. Науковий журнал «Visegrad Journal on Human Rights», № 3 (volume 1), 2019. С. 223 – 227.
21.	Прощаєв В. В. Метод правового регулирования разведывательной деятельности как составная часть обеспечения национальной безопасности. Науковий журнал «Legea si Viata», № 8, 2019. С. 80 – 84.
22.	Прощаев В. В. Конституційно-правовий статус глави держави у сфері розвідувальної діяльності: порівняльно-правовий аналіз. Научно-практическое правовое издание. «Національний юридический журнал: теорія и практика», «Jurnalul juridic national: teorie si practica», «National law journal: theory and practice», № 4 (38), 2019. С.38 – 42.
Статті в інших виданнях:
23.	Прощаєв В. В. Інформаційна безпека у діяльності зовнішньої розвідки за законодавством Російської Федерації. Актуальні проблеми управління інформаційною безпекою держави. Збірник матеріалів ІХ Всеукраїнської науково-практичної конференції (м. Київ, 30 березня 2018 року). Вид-во НА СБ України. С. 137 – 139.
24.	Прощаєв В. В. Законодавчі засади інформаційної безпеки у сфері діяльності розвідувальних органів Республіки Білорусь. Актуальні проблеми управління інформаційною безпекою держави. Збірник матеріалів Х Всеукраїнської науково-практичної конференції (м. Київ, 7 квітня 2019 року). Вид-во НА СБ України. С. 110 -112 .
25.	Прощаєв В. В. Законодавство Придністровської Молдавської Республіки та України у сфері розвідувальної діяльності: порівняльний аспект. «Пріоритети розвитку юридичних наук у ХХІ столітті»: Матеріали міжнародної науково-практичної конференції (м. Одесі, Україна, 12-13 квітня 2019 р.). Одеса: ГО «Причорноморська фундація права», 2019. С. 9 – 12.
Тези наукових доповідей:
26.	Прощаєв В. В. Підготовка російських співробітників зовнішньої розвідки за законодавством Російської Федерації. Актуальні питання підготовки кадрів в Інституті СЗР України в контексті оптимізації діяльності СЗР України. Матеріали VІ науково-практичної конференції СЗРУ (м. Київ, 25 квітня 2018 р.). Вид-во СЗР України. С. 28-31.
27.	Прощаєв В. В. Концептуальні засади реформування зовнішньої розвідки України. «Конституційний концепт реформ в Україні». Матеріали науково-практичної конференції Інституту законодавства Верховної Ради України з нагоди 23-ої річниці Конституції України. 2019. С. 37-40.
28.	Прощаєв В. В. Правовий статус глави держави у сфері розвідувальної діяльності за законодавством Російської Федерації та України. Актуальні дослідження правової та історичної науки (випуск 11): Матеріали міжнародної науково-практичної інтернет-конференції юридичного та історичного спрямування / Збірник тез доповідей: випуск 11 (м. Тернопіль, 4 квітня 2019 р.). Оприлюднено на інтернет-сторінці www.lex-line.com.ua. Вид-во: Тернопіль, 2019. С.16 – 19.
29.	Прощаєв В. В. Особливості правового регулювання розвідувальної діяльності за законодавством країн пострадянського простору (Казахстан, Туркменістан, Киргизстан, Таджикистан, Узбекистан). Актуальні дослідження правової та історичної науки (випуск 12): Матеріали міжнародної науково-практичної інтернет-конференції юридичного та історичного спрямування / Збірник тез доповідей: випуск 12 (м. Тернопіль, 8 травня 2019 р.). Оприлюднено на інтернет-сторінці www.lex-line.com.ua. Вид-во: Тернопіль, 2019. С.5 – 8.

ЗМІСТ
АНОТАЦІЯ……………………………………………………………………………...2
ПЕРЕЛІК УМОВНИХ ПОЗНАЧЕНЬ………………………………………………18
ВСТУП………………………………………………………………………………….20
Розділ 1. Теоретико-методологічні засади дослідження діяльності розвідувальних органів в системі державної влади ……………………………...34
1.1 Стан досліджуваної проблеми та огляд наукових джерел з предмету дослідження……………………………………………………………………………..34
1.2 Конституційно-правова природа розвідувальних органів як органів державної влади: концептуальні засади та теоретичні аспекти.………………………………...46
1.3 Предмет і метод конституційно-правового регулювання функціонування зовнішньої розвідки…………………………………………………………………...142
1.4 Методологія та етапи дослідження наукової проблеми………………………...161
Список використаних джерел……………………………………………..................182
Розділ 2. Формування системи конституційного та нормативно-правового забезпечення діяльності розвідувальних органів ………………….……………208
2.1 Нормативно-правові акти радянського періоду, що вплинули на правову основу діяльності сучасних розвідувальних органів …………………………………..……208
2.2 Етапи розвитку правового регулювання після проголошення незалежності (кінець ХХ – початок ХХІ століття): концептуально-методологічні підходи…………………………………………………………………………………232
2.3	 Характеристика сучасних конституційно-правових засад організації
діяльності розвідувальних органів ………………………………………………….277
Список використаних джерел………………………………………………………..294
Розділ 3. Еволюція конституційно-правового статусу розвідувальних 
органів як органів державної влади та проблеми здійснення контролю
за їх діяльністю ………………………….…………………………………………..310
3.1 Порівняльно-правовий аналіз конституційних та законодавчих положень щодо цілей, принципів, завдань, функцій та повноважень розвідувальних органів……………………….………………………………………………………....310
3.2 Особливості правового статусу посадових осіб розвідки та осіб, які сприяють розвідувальним органам……………………………………………............................323
3.3 Парламентський та громадський контроль за діяльністю органів зовнішньої розвідки……………………………………………………..…………………….........345
Список використаних джерел………………………………………………………..362
Розділ 4. Оперативно-розшукове законодавство в розвідувальній діяльності 
та проблеми дотримання конституційних прав та свобод людини і громадянина …………………………………………………………………………372
4.1 Співвідношення оперативно-розшукової, контррозвідувальної та розвідувальної діяльності……………....................................................................................................372
4.2 Компетенція підрозділів розвідки, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність: конституційно-правовий та еволюційний розвиток……………………388
4.3 Проблеми дотримання конституційних прав та свобод людини і громадянина під час застосування розвідувальними органами положень оперативно-розшукового законодавства………………………………………………………………………….413
Список використаних джерел………………………………………………………..425
Розділ 5. Концептуально-методологічні засади удосконалення 
конституційного та законодавчого забезпечення діяльності 
розвідувальних органів України...............................................................................437
5.1 Концептуальні засади подальшого розвитку конституційно-правової основи діяльності розвідувальних органів …………………………………………………..437
5.2 Шляхи удосконалення конституційного законодавства України у сфері розвідувальної діяльності…………………………………………………………….454
Список використаних джерел………………………………………………………..471
ВИСНОВКИ…………………………………………………………………………..479
Додаток 1………………………………………………………………………………491

ПЕРЕЛІК УМОВНИХ ПОЗНАЧЕНЬ

АЗРУ – Академія зовнішньої розвідки України
ГРУ МО РФ – Головне розвідувальне управління Міністерства оборони РФ
ДКПВ РБ – Державний комітет прикордонних військ Республіки Білорусь
ДПСУ – Державна прикордонна служба України
ДПУ – Державне Політичне Управління
ЖЦ ДКЗС (DCAF) – Женевський центр демократичного контролю над збройними силами
ЗКД –  зовнішня контррозвідувальна діяльність
ЗМІ – засоби масової інформації
КДБ РБ – Комітет державної безпеки Республіки Білорусь
КДБ СРСР – Комітет державної безпеки Союзу Радянських Соціалістичних Республіки
КІ – Комітет інформації при Раді Міністрів СРСР
КПК – кримінальний процесуальний кодекс
КРД – контррозвідувальна діяльність
МО РБ – Міністерство оборони РБ
НАК РФ – Національний антитерористичний комітет РФ
НКВС – Наркомат Внутрішніх справ
НРП – національна розвідувальна програма
ОДПУ – Об’єднане Державне Політичне Управління
ОЗР – органи зовнішньої розвідки
ОРД – оперативно-розшукова діяльність
ОРЗ – оперативно-розшукові заходи
ОРО – оперативно-розшукові органи
ОРОР – оперативно-розшукові органи розвідки
ПАРЄ – Парламентська Асамблея Ради Європи
ПГУ – Перше головне управління КДБ СРСР
РБ – Республіка Білорусь
РД – розвідувальна діяльність
РЕР – радіоелектронна розвідка
РК – Республіка Казахстан
РБ РФ – Рада Безпеки Російської Федерації
РНБОУ – Рада національної безпеки і оборони України
РНБ США – Рада національної безпеки США
РО – розвідувальні органи
РФ – Російська Федерація
СБУ – Служба безпеки України
СЗРУ – Служба зовнішньої розвідки України
СЗР РК – Служба зовнішньої розвідки Республіки Казахстан «Сирбар»
СЗР РФ – Служба зовнішньої розвідки Російської Федерації
СНД – Співдружність Незалежних Держав
СОЗР – співробітники органів зовнішньої розвідки
ФАУЗІ РФ – Федеральне агентство урядового зв’язку та інформації при Президентові РФ
ФПС РФ – Федеральна прикордонна служба Російської Федерації
ФСБ РФ – Федеральна служба безпеки Російської Федерації
ФСО РФ – Федеральна служба охорони РФ
ЦРУ (CIA) – Центральне розвідувальне управління (США)
ЦСР СРСР – Центральна служба розвідки СРСР

ВСТУП

Обґрунтування вибору теми дослідження. Україна, проголосивши і реалізуючи курс на європейську та євроатлантичну інтеграцію, намагається привести організацію діяльності спеціальних органів, зокрема, органів зовнішньої розвідки, до міжнародних стандартів, приділяючи особливу увагу вирішенню ними розвідувальних завдань на підставі закону, дотримання конституційних прав і свобод людини й громадянина.
Відносно сучасних викликів та загроз розвідка перестала і вже не може бути інструментом мистецтва видатних розвідників або результатом вдало проведеної окремої розвідувальної операції. Розвідувальна діяльність є різновидом державної діяльності у сфері забезпечення національної безпеки, яка керується виключно главою держави та контролюється парламентом. Вона має базуватися на надбаннях багатьох наук і, в першу чергу, правознавства. Але, конституційне право як фундаментальна галузь національного права тільки-но починає застосовуватися в дослідженні проблем розвідки.
З появою в окремих країнах світу перших законодавчих актів про діяльність розвідувальних органів (середина ХХ-го століття) розпочався злам традиційних та усталених уявлень про розвідку – від суто спеціальної, закритої, таємної структури до звичайного державного органу із спеціальними повноваженнями, який має функціонувати в правовому полі і в першу чергу на підставі конституційних положень. Суттєвою відзнакою кінця ХХ-го століття стало стрімке прийняття багатьма провідними країнами світу законодавчих актів про розвідку, в яких обов’язково визначалося, що правовою основою діяльності розвідувальних органів крім інших законів є конституції. Конституційно-правові норми встановлюють визначальні засади забезпечення прав і свобод людини та громадянина під час функціонування розвідки, окреслюють основні складові компетенції органів державної влади, що керують, контролюють та наглядають за діяльністю розвідувальних органів, тобто ці норми здійснюють первинне правове регулювання суспільних відносин у сфері розвідувальної діяльності. Проте, конституційне право не може в повній мірі регулювати цю сферу суспільних відносин. Поряд із конституційним правом їх регламентують також інші галузі права – цивільне, трудове, адміністративне тощо. 
У світі вже склався та продовжує швидко збільшуватися певний масив нормативно-правових джерел, що регулюють діяльність розвідки. Але, без наукового осмислення та виявлення об’єктивних закономірностей неможливо у подальшому розвивати і удосконалювати законодавство про діяльність розвідки. На теперішній час практично відсутні фундаментальні наукові напрацювання з позиції юриспруденції стосовно правил, напрямів, способів регулювання відносин в суспільстві між розвідкою, людиною та органами державної влади. Саме один з правових аспектів – конституційно-правове регулювання організації та діяльності розвідувальних органів за законодавством різних держав – є змістом даного наукового дослідження.
Отже, існує необхідність наукового осмислення накопиченого законотворчого досвіду конституційно-правового регулювання організації та діяльності розвідувальних органів різних держав, і в першу чергу сусідніх країн, визначення особливостей еволюційного розвитку правових норм, сильних та слабких сторін нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у сфері розвідувальної діяльності, запозичення ефективних технологій, підходів і методик законодавчого забезпечення використання сил та засобів розвідки, а також застосування компаративістських підходів до аналізу законодавства у сфері зовнішньої розвідки, що надасть можливість виявити, конкретизувати й усунути наявні недоліки вітчизняного законодавства, окреслити раціональні концептуально-методологічні напрями його вдосконалення.
Зв’язок роботи з науковими програмами, планами, темами. Наукове дослідження виконано відповідно до орієнтовної тематики наукових (дисертаційних) робіт Академії зовнішньої розвідки України, у тому числі на виконання Національної розвідувальної програми на 2016-2020 роки, затвердженої Указом Президента України від 24.03.2016 р.; орієнтовного плану науково-дослідної роботи «Теорія розвідувальної діяльності» та планів науково-дослідної роботи Академії на 2014 – 2020 роки. У рамках цих планів дисертаційне дослідження відповідає темам стосовно правових основ організації та діяльності Служби зовнішньої розвідки України, законодавчого регулювання організації та діяльності спеціальних служб іноземних держав.
Тема дисертації затверджена й уточнена вченою радою Академії зовнішньої розвідки України (протоколи, відповідно, від 23 грудня 2015 року № 9 та від 25 квітня 2019 р. № 4).
Мета і завдання дослідження. Мета дисертаційної роботи полягає у розкритті сучасних особливостей конституційно-правового регулювання організації та діяльності розвідувальних органів провідних країн світу, вивчення їх законотворчого досвіду стосовно функціонування зовнішньої розвідки, а також обґрунтування теоретичних основ для вдосконалення законодавчих засад діяльності вітчизняних розвідувальних органів. 
Для досягнення поставленої мети визначено такі основні завдання:
–	 проаналізувати стан дослідження проблеми конституційно-правового регулювання організації та діяльності розвідувальних органів у вітчизняній і зарубіжній літературі;
–	 обґрунтувати концептуальні засади і теоретичні основи, на підставі яких законодавці формували та формують зараз конституційно-правову основу організації діяльності розвідувальних органів;
–	 визначити особливості формування предмету і методу конституційно-правового регулювання функціонування розвідувальних органів;
–	 розкрити методологію та етапи дослідження проблеми конституційно-правового регулювання у сфері розвідувальної діяльності;
–	 здійснити ретроспективний аналіз становлення та розвитку правового регулювання організації діяльності розвідувальних органів, визначити періодизацію та етапність в цьому процесі на підставі законодавства окремих держав;
–	 розглянути сучасні конституційно-правові засади організації та діяльності розвідувальних органів;
–	 дослідити шляхом порівняльно-правового аналізу конституційні та законодавчі положення щодо цілей, принципів, завдань, функцій і повноважень розвідувальних органів; 
–	 окреслити особливості правового статусу окремих посадових осіб розвідки та осіб, які сприяють розвідувальним органам;
–	 визначити сучасні складові системи державного, парламентського та громадського контролю за діяльністю органів зовнішньої розвідки;
–	 виявити особливості оперативно-розшукової, контррозвідувальної та розвідувальної діяльності, розглянути їх співвідношення;
–	 проаналізувати особливості компетенції розвідувальних органів щодо застосування положень оперативно-розшукового законодавства;
–	 розкрити концептуальні засади подальшого розвитку конституційно-правової основи діяльності розвідувальних органів;
–	 сформулювати шляхи удосконалення конституційно-правового регулювання діяльності розвідки та імплементації позитивного зарубіжного досвіду у вітчизняне законодавство.
Об’єктом дослідження є суспільні відносини, що виникають і розвиваються у процесі функціонування систем розвідувальних органів як складової державного механізму та його конституційного регулювання.
Предметом дослідження є конституційно-правове забезпечення діяльності розвідувальних органів як органів державної влади.
Методи дослідження. У дисертаційній роботі методи обрані з урахуванням поставленої мети, сформульованих завдань, визначених об’єкта і предмета дослідження.
Методологічною основою дослідження став діалектичний метод, використання якого дозволило визначити місце і роль розвідки в сучасній державі, уявити правову регламентацію її завдань, прав та обов’язків, меж застосування спеціальних методів, сил та засобів. За допомогою законів діалектики пізнано сутність суспільних відносин, що складаються в суспільстві у сфері розвідувальної діяльності, досліджено їх якісний стан, простежено динаміку або зміни у часі, обґрунтовано можливі напрями розвитку у майбутньому (підрозділи 1.2, 1.3). 
Задля найбільш повного розкриття об’єкта та предмета дослідження, вирішення його завдань у роботі було застосовано систему загальнонаукових методів, яка включала в себе основні теоретичні методи наукового дослідження і до яких відносилися: аналіз та синтез (підрозділи 1.2, 1.3, 3.1) індукція та дедукція (підрозділи 1.2, 2.3, 4.1), абстрагування (підрозділи 1.2, 1.3). 
Серед конкретно-наукових методів в першу чергу використовувався історичний метод, який дозволив виявити генезис конституційно-правового регулювання функціонування зовнішньої розвідки, виділити основні етапи і тенденції розвитку правового регулювання, дослідити процес створення правової основи – як вона зароджувалася, розвивалася та який сучасний зміст набула, показати розвиток правової основи  та її стан в конкретний проміжок часу стосовно забезпечення сфер практичної діяльності зовнішньої розвідки. В історичному аспекті досліджено еволюційні зміни у визначенні правовими приписами загальних положень про діяльність розвідки (призначення, цілей, принципів, завдань, функцій, повноважень тощо), проблеми становлення і розвитку прав, обов’язків, соціального та правового захисту співробітників розвідки та осіб, які сприяють розвідувальним органам, контролю і нагляду за діяльністю зовнішньої розвідки за чинним у конкретний історичний момент законодавством (підрозділи 2.1, 2.2, 2.3, 3.1).
Метод термінологічного аналізу дав можливість дослідити, уточнити і наповнити новим змістом такі терміни, як мета, завдання, функції розвідувальної діяльності, права, обов’язки, компетенція розвідувальних органів, а також з’ясувати зміст професійних категорій – розвідувальний орган, розвідувальна діяльність, розвідка, зовнішня розвідка, розвідувальна інформація, особа, яка співпрацює з розвідкою на конфіденційній основі, визначити загальне та особливе у таких категоріях як розвідувальна, контррозвідувальна та оперативно-розшукова діяльність (підрозділи 1.2, 3.1, 3.2, 4.1, 4.2).
За допомогою методу моделювання в дисертації стало можливим дослідити структуру та зміст нормативно-правового акту про діяльність зовнішньої розвідки. Порівнюючи абстрактну концептуальну модель із діючими нормативно-правовими актами дослідник отримав можливість одержати нову інформацію за такими напрямами: якою має бути структура нормативно-правового акту, які основні загальні положення мають бути відображені в ньому, які суспільні відносини першочергово підлягають правовому регулюванню, межі правового визначення компетенції розвідувальних органів, їх керівників та співробітників, статус осіб, які конфіденційно співробітничають із розвідкою, їх правовий та соціальний захист тощо (підрозділи 2.3, 3.2).
У дисертаційній роботі широко застосовувався порівняльно-правовий метод. Основне порівняння здійснювалося шляхом зіставлення актів сусідніх з Україною держав, але задля повного уявлення проблеми конституційно-правового регулювання діяльності зовнішньої розвідки для порівняння також бралися окремі положення з законів США, Великобританії, Франції, Польщі та інших провідних держав світу (підрозділи 3.1, 4.2).
Завдяки системному принципу стало можливим комплексно дослідити державні утворення, якими є органи зовнішньої розвідки, представити їх в якості цілісних окремих систем з узгодженим функціонуванням усіх елементів і частин (підрозділ 3.1).
Системно-діяльнісний підхід, дозволив дослідити розвідувальну діяльність на рівні специфічної предметної та професійної діяльності групи людей, певного компонентного складу людської діяльності. Серед найсуттєвіших її компонентів розглядалися: потреба в розвідувальній діяльності, її суб’єкти, об’єкти, сили та засоби, процеси, умови, результат (підрозділи 1.2, 3.1,4.2, 5.1).
Теоретичну основу роботи становлять дослідження зарубіжних та вітчизняних науковців у галузях: юридичної компаративістики – У. Батлера, Х. Бехруза, М. Дамірлі, О. Зінченка, О. Кресіна, О. Литвинова, Д. Лук’янова, Б. Островського, О. Петришина, О. Погрібного, Є. Ромінського, М. Савчина, І. Ситара, Л. Тимченка, О. Тихомирова, Ю. Тихомирова, О. Ткаченка та інших; конституційного права та загальної теорії держави і права – Б. Авер’янова, В. Антонова, О. Батанова, Ю. Волошина, С. Гусарєва, Р. Калюжного, Я. Кондратьєва, О. Копиленка, В. Костицького, І. Куян, В. Лемака, А. Ляхової, О. Марцеляк, Т. Подорожньої, В. Поповича, Х. Приходька, Ю. Римаренка, О. Совгирі, І. Сопілко, В. Сухоноса, Є. Черних, В. Чернолуцького, В. Шаповала, Л. Шестопалової, Ю. Шемшученка, А. Янчука, О. Ярмиша та інших.
Дослідження проблем правового забезпечення діяльності спеціальних служб базується на працях – О. Будакова, О. Вовка, В. Гірича, М. Дмитренка, М. Дундукова, І. Крейса, О. Манцурова, В. Пилипчука, В. Редкоуса, С. Старкіна, М. Сьоміна та інших.
В частині окремих аспектів дослідження проблеми співвідношення і правового регулювання оперативно-розшукової, контррозвідувальної та розвідувальної діяльності використані праці вітчизняних науковців – С. Албула, М. Грібова, В. Матвійчука, Ю. Орлова, М. Погорецького, С. Шаптала та зарубіжних авторів Л. Башкатова, В. Брильова, К. Горяінова, В. Землянова, С. Ізоітка, Е. Козілова, Є. Кулькової, В. Лахіна, С. Овчинського, Г. Синілова, Д. Саакяна, А. Устінкова, А. Шумілова та інших. 
Дослідження проблеми правового регулювання підзвітності, контролю та нагляду за діяльністю розвідувальних органів за законодавством різних країн базувалося на поглядах зарубіжних науковців – В. Бадрака, Б. Бакленда, М. Берлінської, Х. Борна, М. Бура, Г. Мизвейджа, І. Лея, А. Лютхольда, Л. Натана, Е. Уіллза, Л. Хаттона, С. Фарсона, Ф. Флурі та інших.
Нормативну та емпіричну базу дослідження становлять конституції, доктрини, концепції, закони, кодекси, укази президентів, постанови урядів, відкриті відомчі нормативно-правові акти провідних держав світу, які мають безпосереднє або опосередковане відношення до діяльності розвідувальних органів. Під час порівняння із вітчизняним законодавством нормативною базою дослідження становили Конституція України, закони України, що регулюють діяльність розвідувальних органів, інші чинні закони та підзаконні акти України.
Наукова новизна отриманих результатів. Дисертація є першим в Україні комплексним порівняльним дослідженням науково-прикладних проблем конституційно-правового регулювання організації та діяльності розвідувальних органів. У результаті проведеного дослідження дисертантом особисто висунуто, сформульовано й запропоновано низку нових положень і висновків, що мають важливе теоретичне та практичне значення, а саме:
вперше:
– виділено та обґрунтовано концептуальні конституційні засади організації та діяльності розвідувальних органів, через усвідомлення та уявлення яких законодавці мають створювати конституційно-правову основу функціонування розвідки. До цих засад віднесено: 1) необхідність розвідки як складової сил забезпечення національної безпеки; 2) доцільна (необхідна) кількість розвідувальних органів; 3) правовий статус розвідувальних органів у якості державних органів; 4) місце і роль розвідки в системі сил забезпечення національної безпеки; 5) керівництво та управління розвідкою; 6) сфери діяльності розвідувальних органів; 7) розумне (часткове) розкриття в законодавстві методів і засобів розвідувальної діяльності; 8) контроль за діяльністю розвідки та її зв’язок з громадськістю; 9) взаємодія розвідки зі спецслужбами іноземних держав та органами державної влади, підприємствами, установами та організаціями;
–	 окреслено найважливіші конституційно-правові засади і критерії, які відображають теорію розвідувальної діяльності та створюють наукове підґрунтя правових приписів у законодавстві про розвідувальні органи, а саме: 1) зміст та співвідношення категорій розвідка, зовнішня розвідка, розвідувальна служба, розвідувальна діяльність, розвідувальна інформація тощо; 2) співвідношення розвідувальної та правоохоронної діяльності; 3) сили і засоби розвідувальної діяльності, їх відмінність від сил і засобів контррозвідувальних та правоохоронних органів; 4) межі демократичного контролю за таємною діяльністю розвідки з боку громадськості; 5) межі повноважень розвідувальних органів, що підлягають унормуванню на законодавчому рівні;
–	 запропоновано авторське визначення понять: «розвідувальна інформація», як дані, отримані та здобуті в результаті застосування сил та засобів розвідки і які мають відношення до національної безпеки і оборони; «зовнішня розвідка», як інституційна категорія, яка окреслює сукупність державних установ, що є частиною сил забезпечення національної безпеки держави від зовнішніх загроз; «розвідувальний орган», як державний орган в системі органів виконавчої гілки влади, який виконує спеціальну функцію щодо забезпечення національної безпеки держави від зовнішніх загроз та наділяється спеціальною компетенцією для реалізації цієї функції; «розвідувальна діяльність», як система гласних та негласних розвідувальних заходів, що здійснюється із застосуванням сил та засобів спеціальних підрозділів розвідувальних органів;
–	 визначено особливості предмету, як сукупності якісно однорідних суспільних відносин, що складаються між об’єктами і суб’єктами у сфері розвідувальної діяльності, урегульованих нормами конституційного права, та методу, як сукупності способів впливу правових норм на поведінку суб’єктів правових відносин саме у цій сфері, конституційно-правового регулювання у сфері розвідувальної діяльності шляхом формулювання авторського бачення категорії «конституційно-правове регулювання» як застосування положень конституції та інших норм права для впливу на взаємовідносини між особою і державою, коли остання через свої основні державні інститути (президент, парламент, суди, прокуратура) гарантує особі захист її основних конституційних прав і свобод під час функціонування розвідувальних органів;
–	 за результатами компаративістського аналізу нормативно-правових актів радянських часів (1917 – 1990 рр.) та актів, що зараз регламентують діяльність розвідувальних органів незалежних країн, встановлено, що розвідка ні за яких умов не може бути знаряддям або інструментом виконання волі правлячих політичних кіл; розвідувальні органи відносяться до державних органів зі спеціальною компетенцією, а їх діяльність є різновидом державної діяльності у сфері забезпечення національної безпеки; цілі, завдання, функції та повноваження розвідувальних органів мають визначатися виключно законодавчими актами на підставі конституційних положень, натомість методи, сили та засоби розвідувальної діяльності, їх перелік та характер застосування, оскільки відносяться до інформації з обмеженим доступом, мають регулюватися закритими відомчими нормативними актами; контроль і нагляд за розвідкою, у тому числі й  з боку судової гілки влади та громадськості, повинен не тільки проголошуватися, але й детально визначатися у законодавстві; регулювання проведення таємних операцій (акцій) поки ще повністю залишається поза межами правового полю; 
– запропоновано і обґрунтовано авторське бачення періодизації процесу становлення та розвитку інституту конституційно-правового регулювання діяльності розвідувальних органів країн, що не мали законодавства про розвідку, але почали його створювати після проголошення незалежності і продовжують удосконалювати до теперішнього часу. Цей процес складається з чотирьох етапів: перший етап (перехідний) – характеризується скасуванням попередніх нормативних актів і прийняттям на їх основі, а також на основі прийнятих конституцій, нових загальних законів про діяльність органів державної безпеки; другий (початковий) – характеризується розробкою та прийняттям актів, що визначають напрями розвідувальної діяльності, компетенцію розвідувальних органів та основи правового статусу співробітників розвідки; третій (основний) – характеризується прийняттям актів, що безпосередньо регулюють діяльність розвідки; четвертий (сучасний) – характеризується удосконаленням вже прийнятих законодавчих актів про діяльність розвідки на підставі нових редакцій або доповнень до конституцій;
– запропоновано авторський погляд на алгоритм дій законодавця щодо процесу регулювання відносин у сфері розвідувальної діяльності: 1) усвідомлення місця і ролі розвідки у забезпеченні національної безпеки; 2) визначення підстав та напрямів застосування сил та засобів розвідки в умовах реальних загроз ззовні; 3) виокремлення з кола суспільних відносин тих, що мають бути унормовані правовими приписами; 4) надання виділеному колу відносин статусу правових відносин;
– визначено та обґрунтовано два підходи для розмежування у нормативно-правовому акті сфер діяльності розвідувальних органів. Перший підхід для розвідувальних органів, що входять до складу державних органів (воєнна та прикордонна розвідки): визначати застосування сил та засобів в усіх сферах без винятку, які містять інформацію, необхідну міністерству збройних сил або прикордонній службі для виконання поставлених перед ними завдань. Другий – для самостійних розвідувальних органів, що не входять до складу інших державних органів: визначати застосування сил та засобів в усіх сферах без винятку, які містять інформацію стратегічного рівня і яка необхідна для прийняття керівництвом держави політичних рішень; 
удосконалено:
– наукове обґрунтування про необхідність визначення правовими нормами конституційних прав та обов’язків осіб, які конфіденційно співпрацюють з розвідкою, у відкритому законодавстві, а не у відомчих закритих нормативно-правових актах. Інакше існує реальна загроза зменшення контингенту потенційних кандидатів, з якими розвідка може встановлювати відносини конфіденційного співробітництва. Обґрунтуванню піддано наступні права: на конфіденційне сприяння, його добровільність, негласність та безпеку; на соціальний та правовий захист; на отримання інформації про результати  свого сприяння; на захист від неправомірної поведінки посадових осіб розвідки; та обов’язки: належне виконання умов співробітництва, дотримання правил конспірації, нерозголошення відомостей про співробітництво, надання повної та правдивої інформації, дотримання визначеної лінії поведінки, узгодження своїх намірів, дій та вчинків із розвідником; 
– погляди на співвідношення розвідувальної, контррозвідувальної та оперативно-розшукової діяльності. Полемізуючи з існуючими науковими підходами автор констатує, що незважаючи на їх співвідносність, єдині історичні витоки, споріднену ґенезу розвитку сил, засобів та методів діяльності, про близькість їх цілей та взаємодоповнюваність під час вирішення спільних завдань забезпечення державної та національної безпеки, розвідувальна діяльність має свою конкретну мету, свій особливий об’єкт, специфічні методи та засоби, а також має свої суттєві особливості правового регулювання. Усе це дає підстави стверджувати, що розвідувальна діяльність є особливим видом діяльності органів зовнішньої розвідки, не схожим на жоден з інших видів діяльності контррозвідувальних або правоохоронних органів;
набуло подальшого розвитку:
– принцип часткового розкриття в законодавстві методів і засобів розвідувальної діяльності, реалізація якого передбачає визначення у відкритому законодавстві, в першу чергу, гласних методів діяльності розвідки;
– наукові погляди на особливості визначення та формулювання в текстах законів правовими приписами основних категорій розвідувальної діяльності (розвідувальна діяльність, розвідувальна інформація, розвідувальні органи, співробітник розвідки, особа, яка співробітничає з розвідкою на конфіденційній основі тощо);
– підходи щодо забезпечення зв’язку розвідки із громадськістю з визначенням тих відносин між розвідувальними органами та представниками суспільства, що потребують обов’язкової правової регламентації; 
– система аргументів, що крім визначення у законодавстві парламентського контролю за діяльністю розвідки має бути визначений також контроль з боку судової гілки влади, представників громадськості та засобів масової інформації із визначенням їх принципів, порядку, напрямів, підстав, форм і методів.
Практичне значення одержаних результатів полягає в тому, що сформульовані в дисертації наукові та методологічні положення, пропозиції, висновки і рекомендації мають як теоретичне, так і прикладне значення у сфері конституційно-правового регулювання розвідувальної діяльності. Одержані автором результати можуть бути використані: 
– у науково-дослідній сфері – для подальшої розробки проблем порівняльного правознавства у сфері організації та діяльності розвідувальних органів різних держав, а також для подальшої розробки теоретичних засад розвідувальної, контррозвідувальної та оперативно-розшукової діяльності, поглиблення наукового вивчення окремих проблем забезпечення національної та державної безпеки;
– у правотворчій роботі – для уточнення правових норм і внесення відповідних коректив до чинного законодавства України, а також до проекту Закону України «Про розвідку», який розробляється в рамках виконання Національної розвідувальної програми;
– у правозастосовній діяльності – для удосконалення правової регламентації діяльності центральних та структурних підрозділів СЗР України, які вирішують розвідувальні завдання за межами України;
–	 у навчальному процесі – для навчально-методичних цілей у процесі підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації співробітників СЗР України, розробки відповідних розділів підручників та навчальних посібників з курсів «Законодавчі основи діяльності спеціальних служб зарубіжних країн», «Нормативно-правове забезпечення організації та діяльності розвідувальних органів України», у науково-дослідній роботі слухачів Академії зовнішньої розвідки України (акт впровадження Академії зовнішньої розвідки України від 05.12.2019р.); навчальному процесі слухачів Дипломатичної академії України (витяг з протоколу засідання Методичної ради від 19.11.2019р. та лист від Дипломатичної академії України ім. Г.Удовенка при Міністерстві закордонних справ України від 20.11.2019р.); навчальному процесі студентів Національного технічного університету «Дніпровська політехніка» (акт впровадження від 18.12.2019р.).
Апробація результатів дослідження. Основні положення та результати дослідження обговорено на засіданнях кафедри суспільно-політичних та правових дисциплін Академії зовнішньої розвідки України.
Теоретичні та практичні результати дослідження доповідалися та обговорювалися на: V та VI науково-практичних конференціях СЗР України «Актуальні проблеми теорії і практики розвідувальної діяльності», (Київ, 2016, 2017); науково-практичній конференції СЗР України «Актуальні питання підготовки кадрів в Академії зовнішньої розвідки України в контексті оптимізації діяльності СЗР України», (Київ, 2018); ІХ та Х Всеукраїнських науково-практичних конференціях Національної Академії Служби безпеки України «Актуальні проблеми управління інформаційною безпекою держави», (Київ, 2018, 2019,); Міжнародних науково-практичних інтернет-конференціях «Актуальні дослідження правової та історичної науки», за сприянням та при активній участі Громадської організації «Наукова спільнота» та Wyższa Szkoła Społeczno-Gospodarcza w Przeworsku (Польща) (Тернопіль: травень 2019 та квітень 2019); Міжнародній науково-практичній конференції «Пріоритети розвитку юридичних наук у ХХІ столітті», (Одеса, 2019); науково-практичній конференції Інституту законодавства Верховної Ради України «Конституційний концепт реформ в Україні» з нагоди 23-ої річниці Конституції України (Київ, 2019).
Публікації. Основні положення дисертаційного дослідження викладено у 29 наукових працях (всі належать особисто автору): 1 одноосібній монографії; 21 наукових статтях, з яких 17 статей у виданнях, які входять до міжнародних наукометричних баз даних і 4 – в іноземних наукових періодичних виданнях; 7 тез доповідей на наукових конференціях, у тому числі 3 міжнародних.
Структура та обсяг дисертації. Структура дисертації відображає мету та завдання дослідження. Робота складається із вступу, п’ятьох розділів, що включають п’ятнадцять  підрозділів, висновків, списків використаних джерел (597 найменувань на 73 сторінках) та 2 додатків (на 6 сторінках). Повний обсяг дисертації становить 501 сторінку, з них основного тексту – 402 сторінки.

РОЗДІЛ 1
ТЕОРЕТИКО-МЕТОДОЛОГІЧНІ ЗАСАДИ ДОСЛІДЖЕННЯ ДІЯЛЬНОСТІ РОЗВІДУВАЛЬНИХ ОРГАНІВ В СИСТЕМІ ДЕРЖАВНОЇ ВЛАДИ

1.1	Стан досліджуваної проблеми та огляд наукових джерел з предмету дослідження

Для подальшого визначення концептуальних засад та теоретичних аспектів зародження, становлення та розвитку інституту конституційно-правового регулювання діяльності РО, що буде розглядатися у наступному підрозділі, необхідно проаналізувати напрацювання науковців, які є фахівцями у таких сферах як юридична компаративістика, конституційне право, теорія держави і права, правове регулювання функціонування розвідувальних, контррозвідувальних та правоохоронних органів, демократичний контроль і нагляд за діяльністю розвідки.
Напрацювання у сфері юридичної компаративістики. Проблема вдосконалення конституційно-правового регулювання багатоаспектна і не є проблемою суто розвідувальних структур, що мають відповідні права, обов’язки та визначену компетенцію на проведення розвідувальної діяльності. Це проблема держави в цілому, тому її розв’язання є перманентним процесом, який передбачає постійний моніторинг та аналіз чинного законодавства провідних країн світу. Саме тому вивчення на підставі юридичної компаративістики іноземного досвіду конституційно-правового регулювання сфери діяльності розвідувальних органів, пошук в іноземному законодавстві найбільш вдалих і прийнятних юридичних положень і конструкцій, удосконалення на цій основі національного законодавства є важливими науковими та практичними завданнями.
Огляд вітчизняної та зарубіжної літератури щодо основних положень юридичної компаративістики (У. Батлер, Х. Бехруза, М. Дамірлі, О. Зінченко, О. Кресін, О. Литвинов, Д. Лук’янов, Б. Островський, О. Петришин, О. Погрібний, Є. Ромінський, М. Савчин, І. Ситар, Л. Тимченко, О. Тихомиров, Ю. Тихомиров, О. Ткаченко та ін.) дає змогу констатувати, що порівняння законодавства різних країн, починаючи з правових систем держав в цілому і закінчуючи окремими компонентами цих систем, може бути перспективними напрямами досліджень. Серед вищезазначених науковців найбільш яскраво в цьому сенсі висловили свої думки О.Кресін, О.Погрібний, О.Тихомиров [1- 6].
Так, юрист-компаративіст О. В. Кресін підкреслює, що «систематичні й підтримувані на державному рівні порівняльно-правові дослідження є ознакою зрілості держави, її готовності займати активну позицію на міжнародній арені, здійснювати зважену й успішну зовнішню політику, тому що порівняльне правознавство є однією з ключових дисциплін при підготовці дипломатів, фахівців з міжнародних відносин та міжнародної економіки, дає не просто знання, а розуміння іноземного, міжнародного та європейського права (курсив наш. – В.П.)» [1]. Цілком підтримуючи думку науковця, можна її поширити й на підготовку розвідників національних розвідувальних органів України, коли перед виїздом за кордон співробітник розвідки детально вивчає особливості законодавства про розвідувальні органи країни перебування та переконується в тому, що національне законодавство у порівнянні з іноземним дає всі необхідні правові підстави для вирішення розвідувальних завдань у складних умовах закордоння. 
Науковець О. О. Погрібний пропонує ввести категорію «спеціальне порівняльне правознавство», під яким він розуміє «окремі компоненти» загальної компаративістики, що дозволяє говорити про «порівняльну цивілістику, порівняльну адміністративистику тощо» [5]. Продовжуючи думку науковця, цілком обґрунтовано можна припустити наявність спеціального порівняльного правознавства у сфері розвідувальної діяльності, коли порівнюються нормативно-правові акти різниз держав щодо організації діяльності розвідувальних органів. Дуже корисними для дослідження проблеми дисертації стали думки науковця щодо інструментарію порівняльного правознавства, а саме: про його форми, рівні, види. Так, в дисертації використано запропоновані ним такі форми: описове порівняння, що полягає у дослідженні порядку вирішення конкретних проблем у законодавстві про розвідувальні органи не менш ніж двох країн; прикладне порівняння, при якому метою вивчення законодавства країн пострадянського простору є пошук рішень для вдосконалення національного українського законодавства; контрастне порівняння, яке покликане сприяти виявленню концепцій і методів правового регулювання розвідувальної діяльності, властивих «протилежним» правовим системам (наприклад, романо-германської та англо-саксонської) з метою їх більш глибокого розуміння та розкриття предмету дослідження дисертації. У роботі також використано наукові підходи О. О. Погрібного щодо рівнів та видів правового порівняння (макрорівень, тобто на рівні правових норм та інститутів окремої держави, макрорівень – на рівні правових систем декількох держав; внутрішнє порівняння, якщо порівнюються елементи законодавства однієї держави, й зовнішнє – це дослідження законодавства двох і більше держав).
Насамкінець, погляди науковця-компаративіста О. Д. Тихомирова дають можливість стверджувати, що у майбутньому порівняльне правознавство у сфері діяльності спеціальних органів, у тому числі й розвідувальних, матиме широкі перспективи, оскільки, як він зазначає, «предметне поле юридичної компаративістики не обмежується тільки правовими системами або правовими культурами, правовими традиціями, які за своєю суттю є певними способами відображення правової реальності, а навпаки намагається охопити останню (правову реальність – В.П.) у повному її обсязі, хоч і в певному ракурсі, саме через дослідження загального і різного як у ній, так і в її співвідношенні з іншими реальностями…» [6, с. 14].
Аналіз наукових джерел з конституційного права та загальної теорії держави і права. Метою діяльності розвідувальних органів є забезпечення національної безпеки держави від зовнішніх загроз. Правільно підкреслює вітчизняний фахівець з конституційного права В. О. Антонов, що «поняття національної безпеки базується на трьох фундаментальних категоріях: «інтерес», «загрози», «захист». Від їхнього змістовного наповнення значною мірою залежать форми, методи і засоби забезпечення національної безпеки (курсив наш. – В. В.» [7, с. 9]. Тобто, розвідувальні органи, застосовуючи у своїй діяльності специфічні форми, методи, сили і засоби для вирішення розвідувальних завдань, мають виходити саме з конституційних визначень форм, методів і засобів забезпечення національної безпеки.
Слушна думка науковця В. В. Сухоноса, який особливо визначає конституційно-правовий статус глави держави у забезпеченні національної безпеки через безпосередне керівництво силовими структурами [8]. Безперечно, до таких структур відносяться й розвідувальні органи.
У сучасних умовах значана кількість правових приписів щодо матеріально-технічного забезпечення діяльності розвідки знаходиться у постановах уряду. Тому, автору дуже цікавими були наукові погляди науковця О. В. Совгирі, яка детально дослідила та розкрила конституційно-правовий статус Уряду України [9]. Ці напрацювання автор застосував під час формулювання пропозицій щодо удосконалення чинного законодавства України у сенсі правового та соціального захисту співробітників розвідки та осіб, які співробітничають (співробітничали) з розвідувальними органами на конфіденційній основі.
Вирішуючи завдання глави держави, розвідувальні органи в першу чергу добувають попереджувальну інформацію щодо наявних та можливих ворожих планів, викликів і загроз територіальній цілісності та національному суверенітету держави. В цьому сенсі автору були корисними наукові погляди науковця І. А. Куян, яка у конституційно-правовому аспекті дослідила проблеми сутності і співвідношення державного, народного і національного суверенітету [10, 11].
Досліджуючи конституційний процес в Україні, дуже цікавий висновок робить науковець Х. В. Приходько, а саме: «особливе значення в механізмі правового регулювання правоохоронної та правозахисної діяльності (курсив наш. – В.В.) мають процесуальні гарантії, встановлені конституційними процедурно-процесуальними нормами, оскільки вони є принципово важливими для конкретизації та деталізації останніх у галузевому процесуальному законодавстві, зокрема адміністративному, цивільному, кримінальному» [12]. Цей висновок актуален й для діяльності розвідувальних органів, особливо коли у судах можуть розглядатися справи у випадках порушення конституційних прав і свобод людини та громадянина під час здійснення окремих розвідувальних заходів.
Безсумнівно, у правовій, демократичній державі розвідувальні органи, як й інші державні органи, мають діяти виключно у правовому полі, тобто дотримуватися певного правового порядку. Для критичного аналізу законодавства Украйни та інших країн у сфері розвідувальної діяльності, особливо коли ця діяльність зачіпає права і свободи людини та громадянина, автору допомогли наукові погляди науковця Т. С. Подорожньої, яка стверджує, що соціальна ефективність конституалізації правового порядку «дозволяє критично оцінити чинне законодавство і в аспекті природних прав та свобод людини, і щодо співвідношення інтересів особи, суспільства і держави» [13, с. 20].
Можна цілком погодитися з думкою науковця О. Н. Ярмиша, який зазначає, що «питання забезпечення національної безпеки завжди мають пріоритетне значення у системі функціонування будь-якої держави. Важливість цієї функції дедалі більше зростає в умовах сьогодення, у зв’язку з необхідністю реагування на цілий комплекс деструктивних глобалізаційних викликів» [14, c. 106]. Він робить правильний висновок, що «законодавство у сфері національної безпеки і оборони не відповідає загрозам національній безпеці України та потребує розвитку, переопрацювання або уточнення» [14, с. 110]. Дуже слушною є його пропозиція щодо доповнення Конституції України розділом «Національна безпека» [14, с. 110]. Погляди О. Н. Ярмиша дозволили автору дослідити роль та місце розвідувальних органів у системі державного механізму, а також забезпеченні національної безпеки у сучасних умовах.
Оскільки об’єктом дослідження визначено суспільні відносини, що виникають і розвиваються у процесі функціонування систем розвідувальних органів як складових державних механізмів, дуже цікавими та корисними були погляди та розробки фахівців у галузі теорії держави і права (В. М. Поповича, Л. М. Шестопалової, В. М. Шаповала, Є. М. Черних, А. І. Ляхової та ін.), що надали можливість визначити коло цих суспільних відносин, дослідити предмет і метод правового регулювання діяльності розвідувальних органів за законодавством провідних держав світу та країн пострадянського простору, показати функціонування органів зовнішньої розвідки з позиції належності їх до державних органів [15 – 22]. Так, згідно з поглядами В. М. Поповича та інших науковців суспільні відносини, що врегульовані нормами права, захищені державним примусом, відображають суб’єктивні права та юридичні обов’язки, їх можна включати в поняття правовідносин. Таким чином, правовідносини у сфері розвідувальної діяльності можна також розглядати як категорію, на базі якої «виникає й формується вся інфорструктура державотворення, правотворення, добровільних і примусових форм правореалізації та правозастосування» [15, с. 169], а органи зовнішньої розвідки, фізичні таі юридичні особи, що вступають із розвідкою у відносини, – повноправними суб’єктами цих правовідносин.
Ключовим відправним моментом у дослідженні було теоретичне обґрунтування тези: чи належить розвідувальний орган до органу держави або до державного органу. З приводу поняття органу держави вчений – фахівець у галузі теорії держави і права Є. М. Черних зазначає, що сьогодні воно є невід’ємним і центральним концептом широкої сфери гуманітарних знань, що правове учення про орган держави далеко від злагодженості та послідовності внутрішньої будови, що, на жаль. у вітчизняній правовій науці обґрунтуванню поняття органу держави або не приділяють уваги, або задовольняються поверхневим чи одностороннім розглядом, обходять або спрощують основні проблемні питання конструкції органу держави, серед яких: походження його юридичних можливостей (повноважень) і обов’язків; юридична персоніфікація органу; наявність суб’єктивних прав; можливість відносин з державою як колективним цілим; юридична відповідальність органу [16, с. 153]. Вчений робить висновок, що «українська доктрина органів держави є результатом комбінування різко відмінних ідейних засад французької і германської правових шкіл: містить ідеї самодостатньої корпоративної єдності і протилежності ідеї народовладдя. Розділові межі між ними у такому еклектичному ученні чітко не визначені. В результаті ми маємо теоретично неузгоджене учення і плутане поняття органу держави», що, очевидно, потребує подальших глибоких і системних досліджень [16, с. 155]. Але, науковець віддає належне працям В. М. Шаповала, який виводить компетенцію органу держави безпосередньо з самої держави, що компетенція диктується об’єктивною силою текстів конституції, законів та публічного правопорядку і стосується положень про народний суверенітет, способи і форми народовладдя, порядок формування державних органів влади народом, походження і природу владної компетенції всіх без виключення органів держави, верховенство компетенції обраних народом органів держави і звідсі їх верховенство в структурній ієрархії апарату держави, а також про підлеглість, підконтрольність органів держави, відповідальність органів держави перед народом та людиною [17, 18, 19]. Користуючись науковими поглядами та підходами вчених Є. М. Черних та В. М. Шаповала, автор обґрунтував своє бачення проблеми, показавши місце розвідувальних органів у системі державного механізму як державних органів (підрозділ 1.2 дисертації). У роботі також використовувалися погляди науковця Л. М. Шестопалової, яка розглядає органи держави як частину державних організацій, які наділяються владними повноваженнямит, за допомогою яких здійснюється управління в суспільстві, зокрема координація і контроль діяльності державних підприємств і установ, а також тезис про те, що державні органи є носіями державної влади [21, с. 64].
Огляд наукових джерел із проблем правового регулювання функціонування розвідувальних органів. На основі аналізу дисертаційних та монографічних досліджень з проблем правового забезпечення діяльності спеціальних служб (М. Дундуков, В. Пилипчук, О. Будаков, В. Гірич, В. Редкоус, О. Манцуров, І. Крейс, М. Дмитренко, О. Вовк, М. Сьомін, С. Старкін та ін.) встановлено, що основними напрямами порівняння законодавства у сфері РД мають бути такі: конституційні засади діяльності розвідки; особливості контролю над діяльністю розвідки з боку різних гілок державної влади; правове регулювання сфери діяльності розвідки, пов’язаної зі збором та добуванням розвідувальної інформації; законодавчі основи організації і діяльності розвідки; місце органів розвідки в системі державних органів; РД як вид державної діяльності; формування правової основи діяльності розвідки тощо [23 – 35]. Так, науковець М. Ю. Дундуков у монографії «Розвідка США: правове регулювання організації та діяльності» та докторській дисертації «Розвідка в державному механізмі США (історійко-правовий аспект)» на підставі аналізу федеральних законів, підзаконних нормативних актів, судових прецедентів, що формують правову основу організації та діяльності американських розвідувальних служб, виявив загальні тенденції та закономірності розвитку правового регулювання розвідувальної діяльності в США, переконливо довівши, що подібно будь-якому іншому виду державної діяльності, розвідувальна діяльність потребує ґрунтовної і всеохоплюючої правової регламентації [23, 24]. Напрацювання М. Ю. Дундукова щодо формування і розвитку правової основи організації та діяльності розвідки США, етапів розвитку правового регулювання функціонування розвідувальних структур, їх законодавчої основи (конституція, закони та підзаконні нормативні правові акти), правова регламентація таємних операцій тощо були враховані під час розкриття всього комплексу наукових та прикладних проблем дисертації.
У роботі В. Г. Пилипчука, М. О. Будакова та В. М. Гірича «Система організації управління і правового забезпечення діяльності спецслужб (досвід країн Європейського Союзу та Північної Америки)» [26] дуже корисними були погляди на законодавче забезпечення управління спецслужбами США, Великої Британії, Французької Республіки, інших країн, а також напрацювання щодо організації контролю за діяльністю спеціальних служб з боку виконавчої влади, парламенту, органів судової влади, незалежних установ і громадських організацій. 
Особливої уваги заслуговують наукові праці В. М. Редкоуса [28 – 30], у яких він дослідив досвід законодавчого регулювання діяльності розвідувальних та контррозвідувальних органів у державах-учасницях Співдружності Незалежних Держав (СНД), а також зробив окремий порівняльний аналіз правового регулювання розвідувальної діяльності за законодавством Росії та держав-учасниць СНД. Найбільш цікавими поглядами науковця є твердження, що неможливо побудувати демократичну правову державу без удосконалення правового регулювання так званих «спеціальних» видів діяльності, яку здійснюють федеральні органи виконавчої влади в галузі забезпечення національної безпеки. До таких видів він відносить й розвідувальну діяльність, удосконалення правового регулювання якої є завданням не тільки федеральних органів влади, що мають повноваження на її провадження, але й держави в цілому. В. М. Редкоус правильно наголошує, що на теперішній час бракує відкритих видань та наукових праць з питань правового регулювання розвідувальної діяльності, натомість багато напрацювань із загальних питань стосовно поняття розвідки, її взаємозв’язку із політичною діяльністю, способів добування розвідувальної інформації, інформаційно-аналітичної діяльністі розвідки тощо. Але, на наш погляд, науковець робить суттєву помілку, коли стверджує, що однією зі специфічних рис правового регулювання розвідувальної діяльності є те, що на її характері у найбільшій мірі позначається необхідність захисту відомостей, що становлять державну таємницю у відповідності із законодавством про державну таємницю. У подальших міркуваннях дисертаційного дослідження автор детально розглядає питання сутності правового регулювання розвідувальної діяльності з урахуванням помилковості поглядів В. М. Редкоуса. Також заслуговують уваги твердження науковця стосовно того, що законодавці держав-учасниць СНД іноді ототожнюють завдання із напрямами розвідувальної діяльності, що в теорії права вважається некоректним, не визначаються функції розвідувальним органам. Слушною пропозицією науковця є використання діяльнісного підходу для розробки нормативного визначення категорії «розвідувальна діяльність», так само як і дефініцій оперативно-розшукової та контррозвідувальної діяльності. На думку В. М. Редкоуса основними напрямами удосконалення законодавчого регулювання розвідувальної діяльності є такі: доробка, уточнення та законодавче закріплення базових понять «зовнішня розвідка», «розвідувальна діяльність», «органи зовнішньої розвідки» тощо; удосконалення правового статусу органів зовнішньої розвідки в системі органів виконавчої влади через конкретизацію їх завдань, функцій, повноважень, порядку взаємодії з іншими державними та недержавними органами, громадськими обєднаннями, громадянами, іноземними спецслужбами та правоохоронними органами; удосконалення порядку використання результатів розвідувальної діяльності під час здійснення інших видів діяльності (контррозвідувальної, оперативно-розшукової, адміністративної, профілактичної тощо) у сфері забезпечення національної безпеки держави; удосконалення правового та соціального захисту співробітників органів зовнішньої розвідки, приведення законодавства та інших нормативно-правових актів, що регламентують їхню діяльність, у відповідність із її характером та умовами. Наведені вище положення науковця знайшли своє відображення та подальшу розробку у даному дисертаційному дослідженні.
Наукові погляди науковця О. Ю. Манцурова дуже схожі з поглядами В. М. Редкоуса, хоча перший присвятив свої дослідження виключно проблемам правового регулювання розвідувальної та контррозвідувальної діяльності спеціальних органів Китайської Народної Республіки (КНР) [27].
Проблем правового регулювання деятельності органів зовнішньої розвідки Росії торкався науковець І. В. Крейс, підполковник юстиції, начальник юридичної служби главного управління Генерального штабу Збройних Сил РФ [31]. Згідно з його поглядами сьогоднішній інтерес багатьох розвідників-професіоналів, політиків, юристів, представників громадськості тощо до правового регулювання діяльності розвідки обумовлений тим, що тривалий час регулювання здійснювалося виключно закритими нормативно-правовими актами, що давало привід для безпідставних звинувачень розвідки у вседозволеності таі безконтрольності. На сучасному етапі розвитку РФ яскраво позначилася нагальна потреба створення і чіткого функціонування практично нової правової системи, здатної забезпечити розвиток і зміцнення демократичних засад суспільного життя, розвиток ринкових відносин, дотримання прав і свобод особистості, захист матеріальних і духовних цінностей суспільства, а також забезпечення відповідними засобами безпеку держави. Найважливіше місце при цьому, на його думку, має відводитися законодавчому та правовому регулюванню суспільних відносин у сфері забезпечення безпеки РФ, в тому числі правовому статусу, організації та діяльності органів зовнішньої розвідки. Науковцю здається, що на сучасному етапі градація органів зовнішньої розвідки за ознакою їх віднесення до числа самостійних федеральних органів виконавчої влади або до числа, що входять до складу інших федеральних органів виконавчої влади, себе зжила і в даний час нічим не виправдана. Чинне російське законодавство не містить і не передбачає наявності будь-яких відмінностей між органами зовнішньої розвідки в залежності від цілей розвідувальної діяльності, здійснення загального керівництва органами зовнішньої розвідки з боку Президента РФ, в залежності від наданих їм ключових повноважень, використовуваних методів і засобів розвідувальної діяльності, фінансування та матеріально-технічного забезпечення. Науковець піддає сумніву однакове правове становище співробітників кадрового складу різних органів зовнішньої розвідки та їх однаковому соціальному захист у зв’язку із здійсненням розвідувальної діяльності. На його думку вимоги до зовнішній розвідці, що містяться в Концепції національної безпеки РФ [73], також не можуть в рівній мірі ставитися до всіх без винятку органів зовнішньої розвідки як складових частин розвідувального співтовариства. Науковець досліджує прогалини чинного законодавстваі стосовно відсутності правового визначення сфер діяльності для розвідувального органу ФСБ РФ, що, на його думку, розмиває компетенцію ФСБ у сфері розвідувальної діяльності, роблячи її нечіткою та малозрозумілою. Погляди І. В. Крейса також були враховані у дисертаційному дослідженні.
Науковець М. А. Дмитренко, досліджуючи моделі та спільні державно-правові ознаки спеціальних служб держав Північної Америки, Західної та Центральної Європи [32], підкреслює, що спеціальні служби, у тому числі й розвідувальні органи, на теперішній час отримали самостійне законодавче регулювання, особливий порядок взаємовідносин із центральними органами виконавчої влади та специфічні умови контролю з боку парламенту і судових органів. Визначає в їх організації та діяльності вісім спільних державно-правових ознак, з якими можна погодитися: 1) спеціальний інформативний характер діяльності; 2) застосування спеціальних сил і засобів отримання інформації; 3) високий ступінь суспільної небезпеки протиправних діянь, що ними розслідуються; 4) негласний характер діяльності; 5) детальна, як правило, регламентація їхньої діяльності законодавством; 6) особливий порядок підзвітності та підконтрольності вищим органам держави; 7) спеціальний порядок комплектування кадрів; 8) функціонують у ранзі державних органів виконавчої влади зі спеціальним статусом.
Науковець О. О. Вовк, аналізуючи законодавче забезпечення діяльності розвідувальних і контррозвідувальних органів держав – членів Європейського Союзу [33], зазначає, що комплексних вітчизняних порівняльно-правових досліджень, присвячених теорії і практиці розвідувальної діяльності немає, проте питання, пов’язане з правовим обгрунтаванням діяльності спеціальних служб держави, є надзвичайно складними і потребують постійного й глибокого вивчення. У зазначеній науковій праці науковець докладно проаналізував законодавче забезпечення розвідувальних та контррозвідувальних служб держав, які були членами соціалістичного табору, а нині входять до ЄС і приєдналися до НАТО.
Науковці Н. Л. Семін та С. В. Старкін [34, 35] безпосередньо не торкалися питань правового регулювання діяльності розвідувальних органів США, але їх напрацювання використовувалися у десертації в контексті загальної характеристики розвідувальних співтовариств країн пострадянського простору.
Аналіз поглядів учених-юристів щодо проблем співвідношення і правового регулювання ОРД, КРД та РД (Л. Н. Башкатов, С. І. Ізоітко, Е. М Козілов, А. В. Устінков, Є. В. Кулькова, В. І. Брильов, В. М. Землянов, В. Д. Лахін, Д. О. Саакян) дав змогу виробити авторське уявлення співвідношенню РД із спорідненими видами діяльності контррозвідувальних та правоохоронних органів [38 – 42]. Більш детально посилання на їх праці зроблено у четвертому розділі дисертації.
Аналіз наукових праць з питань демократичного контролю та нагляду за діяльністю розвідки. Вивчення праць фахівців, які працюють під егідою Женевського центру демократичного контролю над збройними силами (ЖЦ ДКЗС – Швейцарія), Комітету з контролю над діяльністю органів безпеки парламенту Норвегії та Центра з прав людини Даремського університету (Великобританія), уможливило більш детально дослідити проблеми правового регулювання підзвітності, контролю та нагляду за діяльністю РО за законодавством різних країн. В цьому сенсі дуже корисним виявилося дослідження Х. Борна, І. Лея, Ф. Флурі та В. Бадрака з проблеми порівняльного аналізу організації контролю над діяльністю органів безпеки, у тому числі розвідувальних структур [36, 37]. Так Х. Борн та І. Лей узагальнили й оцінили наявні правові норми в здійсненні демократичного контролю над діяльністю спецслужб за нормами і стандартами міжнародних організацій (Програма розвитку (2000) – ООН; Кодекс поведінки у військово-політичних аспектах безпеки (1994) – ОБСЄ; Рекомендації 1402 (1999) – ПАРЄ; Програма дій (2000) – Європейський парламент; Квебекский план дій (2001) – Саміт Америк; Книга для парламентаріїв № 5 (2003) – Міжпарламентський союз; Резолюція 113 (2002) – Асамблея Західно-європейського Союзу; Рекомендації Комітету сприяння розвитку (2004) – Організація економічного співробітництва і розвитку) та законодавством багатьох держав (Великої Британії, Боснії й Герцеговини, Аргентини, Австралії, Польщи, Нідерландів, Канади, США, Німеччини, Угорщини та ін.) [36]. Вельми слушними є їх думки стосовно того, що проаналізовані ними численні правові норми з питань здійснення контролю над діяльністю органів безпеки аж ніяк не допускають існування єдино можливої моделі здійснення контролю, прийнятної для всіх країн, що система демократичного контролю над діяльністю спецслужб залежить від історичних умов розвитку тієї або іншої держави, її конституції й законодавчої бази, а також від традиції демократії і політичної культури, що норми права, застосовані й ефективні в одній державі, можуть виявитися менш доречними в іншій. Але, з погляду демократичного керування, контроль над діяльністю спецслужб являє собою розподіл відповідальності між виконавчою, законодавчою й судовою гілками влади, необхідне створення ефективної системи затримок і противаг, за якими виконавча влада не матиме ексклюзивного права здійснювати контроль над діяльністю органів безпеки. За їх поглядами контроль повинен здійснюватися органами безпеки, органами виконавчої влади, національними парламентами й незалежними органами. Окремий контроль має бути з боку судової гілки влади, який має доминувати над всіма іншіми видами контролю. Дуже цікаве видання зробили науковці Ф. Флурі та В. Бадрак [37], в якому зібрали основні міжнародні документи та національні акти провідних країн світу (конвенції, резолюції, закони, постанови тощо), положення яких є актуальними для уявлення проблем сьогоднішнього етапу розвитку системи демократичного цивільного контролю над сектором безпеки, у тому числі й над розвідувальними органами.

1.2	Конституційно-правова природа розвідувальних органів як органів державної влади: концептуальні засади та теоретичні аспекти

Історичний аналіз свідчить, що будь-яка демократична держава після утворення або проголошення незалежности найпершими законодавчими актами намагається врегулювати правовими нормами діяльність своїх спеціальних служб. Особливо це стосується тих країн, які утворилися після розпаду тоталітарних режимів.
Так, після прийняття на початок 90-х років минулого століття декларацій про державний суверенітет  [43 – 59] перед керівництвом нових незалежних держав постало дуже відповідальне й складне завдання – створити принципово іншу, якісно нову конституційно-правову основу діяльності всіх державних органів, зокрема розвідувальних. 
Покажемо це на прикладі законодавства Білорусі та Росії. У стислі терміни було розроблено й ухвалено національними парламентами Тимчасове положення про Комітет державної безпеки Республіки Білорусь [60] і Закон РФ «Про зовнішню розвідку» [61, 62]. Ці перші нормативно-правові акти обох країн одразу ж визначили місце розвідки у державному механізмі в цілому та окреслили правовий статус окремих розвідувальних структур (зовнішньої, воєнної, технічної та прикордонної) зокрема. 
Згідно з [60] усі розвідувальні органи РБ, як і за часів СРСР, продовжили функціонувати у складі традиційних структур, відповідно, у складі Комітету державної безпеки РБ (КДБ РБ), Міністерства оборони РБ (МО РБ) та Прикордонних військ РБ (ПВ РБ), тоді як зовнішню розвідку РФ було відокремлено від органів державної безпеки як правонаступників колишнього КДБ РРФСР і вона почала функціонувати у статусі самостійного державного РО.
Розробку та видання перших нормативно-правових актів, безперечно, можна вважати початком правового регулювання організації і діяльності РО РБ та РФ у нових суспільно-політичних умовах. Слід сказати, що створення законопроектів було б неможливим без урахування досвіду законодавчої діяльності іноземних держав та колишнього СРСР. До речі, на початок 1990-х років у більшості провідних країн світу (США, Франції, ФРН та ін.) [130 – 132] вже було прийнято законодавчі акти про діяльність національних РО. За декілька місяців до розпаду Радянського Союзу вперше були видано відкриті нормативно-правові акти про діяльність розвідувальних та контррозвідувальних органів СРСР [63, 64, 65]. Певну частку цих надбань було використано в ході розробки перших нормативно-правових актів РБ і РФ [60, 61]. Крім того, білоруським та російським законодавцям необхідно було визначитися щодо концептуальних засад і теоретичних аспектів, які мали складати фундамент перших нормативно-правових актів правового регулювання діяльності органів зовнішньої розвідки. 
У будь-який державі серед концептуальних засад правового регулювання організації і діяльності РО ключовими, найважливішими є такі:
– усвідомлення керівництвом держав, які прийшли до влади, необхідності провадження РД, визначення її основних цілей і напрямів; 
– визначення доцільної (необхідної) кількості РО, що може гарантувати адекватне та своєчасне реагування на загрозливі виклики ззовні;
– застосування механізму конституційно-правового регулювання організації і діяльності РО як державних органів;
– визначення місця і ролі органів зовнішньої розвідки в системі сил забезпечення безпеки держави;
– визначення керівництва та управління у сфері РД через співвідношення категорій «суб’єкти зовнішньої розвідки» і «розвідувальні служби», «загальне керівництво» і «безпосереднє управління»; 
– визначення сфер діяльності для кожного органу зовнішньої розвідки та критеріїв їх розмежування;
– розумне (часткове) розкриття в законодавстві методів і засобів РД з урахуванням правових положень щодо охорони державної таємниці;
– визначення напрямів контролю за діяльністю розвідки та її зв’язку з громадськістю;
– визначення принципів та форм взаємодії органів зовнішньої розвідки між собою, з розвідувальними і контррозвідувальними службами іноземних держав, а також взаємовідносин з органами державної влади, підприємствами, установами і організаціями.
До ключових теоретичних аспектів РД, які мають бути відображено у відкритому законодавстві, необхідно віднести такі:
– зміст та співвідношення категорій і понять, що належать до сфери РД в державі (розвідка, зовнішня розвідка, розвідувальні органи, розвідувальні служби, розвідувальна діяльність, розвідувальна інформація та ін.);
– співвідношення розвідувальної та правоохоронної діяльності, оскільки обидва види діяльності зачіпають конституційні права і свободи людини і громадянина;
– сили і засоби, необхідні для провадження РД, їх відмінність від сил і засобів контррозвідувальних та правоохоронних органів;
– шляхи вирішення протиріччя, що полягає в необхідності приховання діяльності РО, яка має таємний характер, і необхідності демократичного контролю над ними з боку громадськості;
– межі повноважень РО, що підлягають чіткому визначенню на законодавчому рівні.
Розглянемо спочатку концептуальні засади, а потім – теоретичні аспекти, що дасть можливість визначити теоретико-концептуальні підходи до правового регулювання функціонування розвідувальних органів. Усі названі вище засади та аспекти розглядатимемо як у статиці, так і в динаміці, тобто шляхом аналізу і порівняння положень чинних нормативно-правових актів, тих, що скасовано, й тих, що планується видати. Таким чином можна простежити зміни в концептуальних і теоретичних підходах законодавців, а також зрозуміти причини, що спонукали їх змінювати свої погляди або відмовлятися від попередніх.
Концептуальні засади.
Усвідомлення необхідності провадження розвідувальної діяльності. Виконуючи основну функцію – забезпечення державної або національної безпеки, будь-яка держава застосовує різноманітні методи, прийоми та засоби (політичні, воєнні, дипломатичні та ін.), напрацьовані людством упродовж багатовікової історії. Відомо, що для ефективного забезпечення безпеки держави необхідно системно і комплексно використовувати всі можливі засоби, найбільш прийнятні в конкретних умовах. Серед численних засобів не останнє місце займають РО. Їх діяльність не можна порівнювати, наприклад, із діяльністю воєнної організації, структур зовнішніх зносин або правоохоронних органів, однак не варто й недооцінювати.
Сучасні реалії світу, намагання деяких держав вирішувати свої політичні, енергетичні, продовольчі, екологічні, демографічні та інші проблеми за рахунок держав-сусідів або інших країн – усе це диктує потребу мати потужну, міцну, всеохоплюючу за сферами і напрямами розвідку.
Щодо використання спеціальних сил і засобів розвідки по відношенню до інших країн, особливо тих, з якими встановлено ділові політичні або взаємовигідні економічні відносини, є обґрунтовані побоювання. РД спеціально призначених РО держави, інших державних і приватних організацій та осіб пов’язана з певними ризиками, оскільки передбачає добування розвідувальної інформації про противника, безпосередній підрив його внутрішньої та зовнішньої політики за допомогою прихованих, конспіративних засобів і методів. Провали в діяльності розвідки створюють умови для породження політичних непорозумінь, протистояння, а іноді призводять і до збройних конфліктів.
У реаліях сьогодення необхідність провадження РД не завжди корелюється тільки із забезпеченням національної безпеки. У надпотужних державах, наприклад у США, розвідка стає вже не захисним, а активним наступальним засобом, інструментом для реалізації геополітичних планів щодо завоювання лідируючої ролі у світі [24].
Перед керівництвом нових держав, які проголошують незалежність, буквально з перших днів постає низка питань − яку мати розвідку, які завдання вона має вирішувати, за якими основними напрямами можливо використовувати її спеціальні сили та засоби, які повноваження мають бути у співробітників розвідки тощо.
Щодо поставлених питань, цілком зрозуміло, що керівництво цих держав приймає схожі загальні рішення, а саме: розвідка однозначно потрібна на рівні не нижчому ніж в інших країнах, що розвідка має складатися із сукупності РО (зовнішня, технічна, фінансова, воєнна, прикордонна тощо). Ці рішення одразу ж знаходять своє відображення у перших нормативно-правових актах про створення розвідувальних органів [60, 61]. Що стосується конкретних питань (завдання розвідки, її повноваження, напрями використання сил та засобів тощо), рішення не бувають достатньо чіткими та однозначними, тому формулювання відповідних положень у законодавстві різних держав дуже різняться. 
Так, білоруський законодавець аж до підписання Президентом РБ Указу від 25 березня 2003 року [66] конкретні питання діяльності розвідки взагалі не вважав за потрібне визначати правовою нормою. У перших і подальших нормативно-правових актах, які виключно регулювали діяльність органів державної безпеки, визначалося лише те, що розвідка є структурним підрозділом КДБ РБ [67 – 69]. Указ Президента РБ від 25 березня 2003 року [66], який упродовж 28 – річної історії незалежної держави залишається єдиним нормативно-правовим актом, що регулює діяльність білоруської зовнішньої розвідки, також не торкається питань, які мають, як зазначалося вище, визначальне значення. В Указі визначено суб’єкти зовнішньої розвідки, сфери їх діяльності, загальні завдання, а також правове становище і соціальні гарантії співробітників розвідувальних служб, членів їх сімей та осіб, які конфіденційно співпрацюють з цими службами [66, преамбула].
Потребу у створенні розвідки як одного із суб’єктів забезпечення національної безпеки та визначення підходів до її потужності залежно від зовнішніх загроз було відображено в концепціях національної безпеки РБ 2001 та 2010 років  [70, 71]. Про розвідку як важливий елемент системи забезпечення національної безпеки найбільш конкретно викладено в Концепції національної безпеки РБ 2010 року [71, пп. 60 – 63]. 
У цьому документі через визначення основних функцій системи, напрямів взаємодії її суб’єктів та шляхів ефективного забезпечення національної безпеки білоруський законодавець вказує на об’єктивну закономірність застосування сил і засобів розвідки і дуже вдало формулює її: «ступінь концентрації і обсяг використання наявних ресурсів визначається, виходячи з імовірності та ступеня впливу конкретних загроз на Республіку Білорусь, а також реальних можливостей держави і суспільства (курсив наш. – В.П.)» [71, п. 62]. Таким чином, з позиції білоруського законодавця, якщо імовірність та ступінь впливу загроз мінімальні (поки існує держава, для неї завжди є загрози або імовірність їх), то необхідність у розвідці зберігається і РД обов’язково провадиться, але не в широких масштабах, без суттєвої концентрації фінансових та матеріальних ресурсів для утримання РО. І навпаки, якщо ступінь загроз велика, то держава, виходячи зі своїх реальних можливостей, створює відповідні загрозам дієві й потужні органи зовнішньої розвідки.
Необхідність мати органи зовнішньої розвідки визначено у низці законодавчих актів Російської Федерації, до яких можна віднести Укази Президента РФ про затвердження Концепції національної безпеки РФ (1997 та 2000 рр.) [72, 73] та Стратегії національної безпеки РФ (2015 р.) [74], а також Закони РФ «Про безпеку» (1992 та 2010 рр.) [75, 76]. У цих нормативно-правових актах російський законодавець, так само як і білоруський, чітко визначив місце РО у системі забезпечення національної безпеки та наголосив на важливості використання сил і засобів розвідки поряд з силами і засобами інших суб’єктів за принципом системності й комплексності [76, ст.2].
У Законі РФ «Про зовнішню розвідку» 1996 року [77] російський законодавець цілком відверто називає чинники, що спонукають державу застосовувати сили і засоби органів зовнішньої розвідки, зазначаючи, що «необхідність провадження розвідувальної діяльності визначають у рамках своїх повноважень Президент РФ і Федеральні Збори, виходячи з неможливості або недоцільності забезпечення безпеки РФ іншими способами (курсив наш. – В.П.)» [77, ст. 2]. 
Отже, на думку законодавців РФ, першопричиною функціонування РО у державі є суб’єктивні чинники, тобто суб’єктивне ставлення Президента РФ та парламентаріїв Федеральних Зборів до того, що іншими способами, без розвідки, забезпечити національну безпеку неможливо чи недоцільно, що тільки розвідка своїми силами та засобами спроможна забезпечити безпеку держави в повному обсязі. 
Гіпотетично можна уявити таку ситуацію: якщо суб’єктивні погляди переважатимуть у бік можливості та доцільності забезпечення безпеки іншими способами, тобто без РД, то така могутня держава, як РФ, внаслідок суб’єктивізму конкретних осіб, може залишитися без органів зовнішньої розвідки, які покликані забезпечувати її національну безпеку 
Як відомо, в правовій державі, якою проголошує себе Росія в Конституції РФ [78, ст. 1], прийняття будь-якого рішення Президентом або Федеральними Зборами у рамках своїх повноважень, зокрема щодо необхідності провадження РД, можливо лише шляхом оформлення відповідного документа або нормативно-правового акту. Було б дуже цікаво ознайомитися з подібним документом (актом), якщо він взагалі існує.
Спробуємо висловити свою здогадку про те, що спонукало російського законодавця таким чином формулювати правову норму в Законі РФ «Про зовнішню розвідку» [77]. Загальновідомо, що в певних колах суспільства поширене негативне ставлення до РД як такої, що є аморальною, безпринципною, жорстокою, зрештою, протизаконною, затратною, взагалі непотрібною. На нашу думку, прописуючи правовою нормою можливість прийняття рішення Президентом та Федеральними Зборами про необхідність здійснення РД, законодавець РФ робить реверанс у бік саме тієї частини суспільства, яка нелояльно ставиться до розвідки або не зовсім розуміє її роль та місце в державному механізмі. Законодавець намагався, нібито, показати, що прийняття рішення фактично є другорядним, винятковим кроком, що для провадження РД має бути створено певні умови у вигляді загроз, аналіз та оцінка яких спонукатимуть Президента та парламент РФ до прийняття відповідних рішень. Іншими словами, умови (наявні загрози) – первинний фактор, прийняття суб’єктивного рішення – вторинний.
Викладене вказує на те, що прописуючи в нормативно-правовому акті можливість прийняття суб’єктивного рішення про «необхідність провадження РД», російський законодавець на відміну від білоруського робить суттєву юридичну некоректність, суть якої, на нашу думку, полягає ось у чому. 
По-перше, російський законодавець ототожнює два різних поняття: створення розвідки і провадження РД вже створеними РО. Природно, що створена розвідка не може не функціонувати, отже створення розвідки вже само по собі передбачає її діяльність. Навіщо ж після створення розвідки вирішувати додатково питання на рівні Президента та Федеральних Зборів про необхідність провадження РД вже створеною розвідкою? Створення в державі органів зовнішньої розвідки не залежить від суб’єктивних поглядів будь-кого, зокрема керівників вищої ланки. Існування та функціонування розвідки в державі поряд з іншими елементами державного механізму − об’єктивна реальність, яка не підлягає сумніву. Факт існування розвідки протягом тисячоліть у державах різних типів і видів – пряме тому свідчення. Поки існує держава, обов’язково існуватимуть всі елементи державного механізму, що забезпечують національну безпеку, серед яких важливе місце посідає розвідка. 
По-друге, законодавець під «необхідністю провадження РД», швидше за все, мав на увазі прийняття рішення про розширення сфер або напрямів застосування сил і засобів вже створеної розвідки (наприклад, на території певних держав чи регіонів світу, для протидії конкретним загрозам ззовні – тероризм, незаконна міграція, економічний підрив тощо). У такому разі, доцільно було б сформулювати правову норму (частина друга ст. 2 Закону РФ «Про зовнішню розвідку») більш коректно, а саме: ««необхідність провадження РД в конкретних сферах або за конкретними напрямами визначають у рамках своїх повноважень Президент РФ і Федеральні Збори, виходячи…» (далі за текстом; доповнення курсивом. – В.П.). Але включення частини другої до статті 2 Закону РФ «Про зовнішню розвідку» [77] свідчить про те, що російський законодавець намагався розширити суб’єктивне право перш за все Президента РФ, а вже потім парламентаріїв Федеральних Зборів приймати рішення поза сферами, визначеними в інших статтях цього Закону. До речі, в першій редакції Закону РФ «Про зовнішню розвідку» [61] в частині другій статті 2 посаду Президента РФ не вказано, правовий припис було сформульовано в загальному вигляді: «необхідність провадження розвідувальної діяльності визначають вищі органи законодавчої та виконавчої влади Російської Федерації…» [61, ч. 2, ст. 2].
Уявимо аналогічну ситуацію, коли законодавець, наприклад, прописав би у законі про поліцію таку правову норму: «необхідність провадження оперативно-розшукової діяльності визначає в рамках своєї компетенції глава держави, виходячи з неможливості або недоцільності забезпечення суспільної безпеки іншими способами». Виходить, спочатку треба дочекатися проявів кримінальних загроз, потім спробувати застосувати для боротьби зі злочинністю інші способи, а якщо це не дає результатів, прийняти рішення про надання правоохоронним органам можливості провадження оперативно-розшукової діяльності для розшуку та затримання злочинців. Відверто кажучи, це нісенітниця. Може статися, що й чекати вже буде нікому. В історії людства неодноразово були прецеденти, коли держава відмовлялася від того чи іншого силового елемента в системі забезпечення своєї безпеки, що призводило до сумних наслідків, суть яких передано крилатим висловом: коли народ не годує власну армію, він годує чужинську. 
Отже, існування розвідки в державі – об’єктивна історична реальність. Першопричиною створення РО не можуть бути суб’єктивні погляди ані керівників держави, ані парламентаріїв законодавчого органу. Суб’єктивний чинник може впливати лише на потужність розвідки, напрями застосування її сил та засобів, на її оснащення, матеріально-технічне забезпечення тощо. Навіть якщо вольовим волюнтаристським суб’єктивним рішенням розвідку, як державну структуру, буде скасовано, її місце неодмінно займуть інші структури, які будуть виконувати її функції. Розвідка є необхідним атрибутом держави, так само як і інші силові структури, що разом забезпечують її національну безпеку. 
Доцільна (необхідна) кількість розвідувальних органів. У кожній державі існує свій набір РО. Це зумовлено політичним курсом та державним устроєм країни, її зовнішньополітичними та геополітичними інтересами, місцем і значущістю у світі, наявністю реальних загроз ззовні тощо. Не останню роль у цьому відіграють історичні традиції та фінансово-матеріальні, економічні, технічні спроможності держави. Наприклад, в розвідувальному співтоваристві США налічує понад двадцяти різних розвідувальних структур, які витрачають величезні бюджетні кошти та забезпечують впродовж останніх сімдесяти років прагнення керівництва держави вести глобальну РД за всіма напрямами [26]. Переважна більшість науковців стверджує, що сучасна американська розвідка є розвинутою організаційною структурою з величезним бюджетом, солідним штатом співробітників й потужною науково-технічною базою [24].
Не всі країни світу можуть собі дозволити утримувати численну розвідувальну спільноту, особливо, наприклад, організовувати та здійснювати високотехнологічну та витратну космічну розвідку. Є держави, які не мають офіційно зареєстрованих РО, водночас є й такі, що мають лише одну розвідку – зовнішню, воєнну або економічну. 
Провідні держави світу зазвичай мають «класичний» набір РО, до якого входять зовнішня розвідка (політичний, економічний та науково-технічний напрями діяльності), воєнна і технічна розвідка. До класичного набору, крім зовнішньої, воєнної і технічної, іноді відносять ще й прикордонну розвідку. 
На нашу думку, цілком природно, що в перші роки незалежності керівництво країн пострадянського простору в умовах економічної кризи, визначаючи кількісний склад розвідувальних структур, виходило з фінансово-матеріальних спроможностей своїх країн, а вже потім − з потреб забезпечення захисту національної безпеки. Після розпаду СРСР новостворені держави були не спроможні утримувати надто витратну систему РО, що дісталася їм у спадок. Тому РБ, як зазначалося вище, залишила класичний набір розвідувальних структур (зовнішню розвідку − у складі КДБ РБ, воєнну − у складі МО РБ, прикордонну − у складі ПВ РБ), не виділяючи як окремий РО витратну технічну розвідку. 
Необхідно зазначити, що білоруська зовнішня розвідка залишилася, як і в радянські часи, у структурі КДБ РБ. На початку 90-х років створювати окрему державну структуру керівництво РБ не наважилося, на нашу думку, саме через недостатність фінансово-матеріальних ресурсів, а після проголошення РБ та РФ Союзної держави (Договір про створення Союзної держави, укладений 8 грудня 1999 року, набрав чинності 26 січня 2000 року [79]) відпала політична і практична необхідність її створення, тому що основні завдання зовнішньої розвідки для РБ повністю могла вирішувати СЗР РФ.
Той факт, що білоруська зовнішня розвідка досі перебуває у складі КДБ РБ, може також свідчити про намагання керівництва держави концентрувати весь комплекс спеціальних сил та засобів контррозвідки і розвідки в «одних руках», а по суті − всіма засобами зміцнювати контррозвідувальний орган держави. Зрозуміло, що тільки сильний контррозвідувальний орган спроможний створити необхідні умови для того, щоб чинні керівники держави залишалися при владі протягом тривалого часу або безстроково. 
Білоруський законодавець допоки не ставить питання щодо відокремлення зовнішньої розвідки від КДБ для розгляду навіть у дискусійній чи науковій площині. 
Історичний аналіз спільного існування розвідки і контррозвідки під єдиним «дахом» (наприклад, в радянські часи, коли було об’єднано у складі НКВС аж три силових структури) або перебування розвідки у складі контррозвідувального органу на правах окремого підрозділу (сучасний досвід РБ) показує, що таке об’єднання силових структур завжди здійснювалось у державах, керівництво яких намагалося вирішити насамперед питання забезпечення безпеки держави, зміцнюючи елементи державного механізму, а вже потім – безпеки людини і суспільства. Хоча в конституційних законах та підзаконних актах цих держав проголошувалося зовсім інша мета діяльності системи силових органів − захист людини і суспільства, а вже потім держави.
Уперше всю систему РО було відображено у відкритому законодавстві РБ лише в 2003 році [66]. Понад десяти років від часу проголошення незалежності кількість розвідувальних структур та їх діяльність в РБ регламентувалися виключно закритими відомчими нормативно-правовими актами. 
На відміну від РБ, законодавець РФ уже в 1992 році в Законі «Про зовнішню розвідку» [61, ст. 11] чітко визначив кількісний склад своїх органів зовнішньої розвідки, до яких було віднесено Службу зовнішньої розвідки (як окремий державний орган), орган зовнішньої розвідки Міністерства оборони, орган зовнішньої розвідки Федерального агентства урядового зв’язку та інформації при Президентові РФ (ФАУЗІ РФ).
З часом кількісний склад розвідувальних структур РФ змінювався. Передумовами змін були посилення напруженості на кордонах РФ із сусідніми державами, намагання російського керівництва вирішувати міжнародні питання з позиції одного з лідерів світу, а також зростання фінансових можливостей. Наприкінці ХХ століття кількість російських РО було збільшено до чотирьох: Законом РФ «Про зовнішню розвідку» [61] (у редакції Федерального Закону від 07.11.2000 року № 135-ФЗ) статус органів зовнішньої розвідки було надано РО Федеральної прикордонної служби РФ (ФПС РФ). 
На початку ХХІ століття після завершення тривалих військових дій у Чеченській Республіці керівництво РФ з метою стабілізації внутрішньополітичної ситуації в державі та недопущення в подальшому рецидивів сепаратизму взяло курс на зміцнення Федеральної служби безпеки РФ (ФСБ РФ) та Служби зовнішньої розвідки РФ (СЗР РФ). Так, відповідно до Указу Президента РФ від 11 березня 2003 року № 308 [80] та Федерального Закону від 30 червня 2003 року № 86-ФЗ [81] прикордонні війська, а разом з ними і зовнішня розвідка ФПС РФ увійшли до складу ФСБ РФ. Відтак усі функції ведення прикордонної розвідки перейшли до повноважень ФСБ РФ. Згідно з указаними нормативно-правовими актами [80, 81] було ліквідовано ФАУЗІ РФ, а всі його обов’язки та повноваження як органу зовнішньої розвідки було розподілено між ФСБ РФ, Федеральною службою охорони РФ (ФСО РФ) та СЗР РФ. Отже, чотири органи зовнішньої розвідки діяли в Росії два з половиною роки, а з середини 2003 року, відповідно до Закону РФ «Про зовнішню розвідку» (в останній редакції) [77], функціонують лише два органи зовнішньої розвідки – СЗР РФ та орган зовнішньої розвідки Міністерства оборони Російської Федерації (ГРУ МО РФ).
Більш того, відповідно до Закону РФ «Про зовнішню розвідку» [77] (в редакціях від 07.11.2000 року № 135-ФЗ та від 30.06.2003 року № 86-ФЗ [81]) і Закону РФ «Про федеральну службу безпеки» [76] зі змінами та доповненнями з 2000 року РД ведуть органи ФСБ у взаємодії з органами зовнішньої розвідки РФ. Так, у першій редакції Закону РФ «Про органи федеральної служби безпеки у Російській Федерації» [82] для органів ФСБ РФ було визначено лише два основних напрями діяльності – КРД і боротьба зі злочинністю. РД відносилась до інших напрямів [82, ст. 8] та проваджувалась вона органами ФСБ РФ «у рамках своїх повноважень у взаємодії з органами зовнішньої розвідки РФ з метою отримання інформації про загрози безпеці РФ. Порядок та умови взаємодії… встановлюються на підставі відповідних угод між ними або спільних нормативних актів (курсив наш. – В.П.)» [82, ст. 11]. 
В останній редакції Закону РФ «Про федеральну службу безпеки» (станом на 30 грудня 2015 року) [83] для органів ФСБ РФ визначено вже шість основних напрямів діяльності, серед яких є й розвідувальна [83, ст.8, 11], яку провадить орган зовнішньої розвідки федерального органу виконавчої влади у сфері забезпечення безпеки відповідно до Закону РФ «Про зовнішню розвідку». Крім того, зазначено, що порядок взаємодії органу зовнішньої розвідки ФСБ РФ з іншими органами зовнішньої розвідки РФ визначається «федеральним законодавством (курсив наш. – В.П.) та угодами, що укладаються на його основі між ними, і (або) спільними нормативно-правовими актами» [83, ст. 11]. Важливо звернути увагу на те, що «порядок проведення розвідувальних заходів та порядок використання спеціальних методів і засобів в ході розвідувальної діяльності встановлюється нормативними правовими актами федерального органу виконавчої влади у сфері забезпечення безпеки (курсив наш. – В.П.)» [83, ст. 11]. 
Щодо визначення правового статусу ФСБ РФ це означає:
– РД (поряд з іншими – КРД, боротьбою з тероризмом й організованою злочинністю, прикордонною діяльністю та забезпеченням інформаційної безпеки) органи державної безпеки провадять повноцінно, в обсязі, потрібному для виконання поставлених перед ними цілей і завдань за наявності необхідних для цього сил і засобів, а тому ФСБ РФ фактично є  самостійним суб’єктом зовнішньої розвідки;
– питання взаємодії ФСБ РФ з іншими органами зовнішньої розвідки регулюються на найвищому законодавчому рівні, а тому ФСБ РФ де-юре має однаковий статус з іншими суб’єктами зовнішньої розвідки без будь-яких застережень щодо лідерства, підпорядкованості, старшинства тощо;
– органи державної безпеки, тобто ФСБ РФ, мають право самостійно розробляти та видавати відомчі (закриті) нормативно-правові акти щодо порядку проведення розвідувальних заходів, застосування спеціальних методів і засобів, а також визначати правовими нормами їх кількість та основні характеристики без узгодження з іншими органами зовнішньої розвідки. 
Таким чином, можна констатувати, що від часу видання нормативно-правових актів [80, 81], тобто з 2003 року, в РФ де-юре функціонують лише два органи зовнішньої розвідки − СЗР РФ та ГРУ МО РФ. Але де-факто потужним третім органом зовнішньої розвідки РФ є ФСБ.
Як бачимо, формування кількісного складу органів зовнішньої розвідки РБ та РФ триває вже понад чверті століття. Це відбувається під впливом об’єктивних причин, до яких можна віднести такі:
– різкі зміни у внутрішньополітичному та економічному становищі;
– зростання загрозливих викликів ззовні;
– посилення тенденцій до повного розвалу СНД, дистанціювання однієї країни від іншої аж до виходу із Співдружності, розв’язання міждержавних збройних конфліктів;
– збільшення або, навпаки, зменшення фінансових та матеріальних ресурсів для утримання затратних видів розвідки;
– створення Союзної держави та намагання спільно вирішувати окремі розвідувальні завдання тощо. 
Безперечно, на процес формування кількісного складу органів зовнішньої розвідки Білорусі і Росії впливали й суб’єктивні чинники, а саме:
– намагання керівництва двох держав та елітних прошарків суспільства закріпитися при владі якомога довше;
– прагнення під гаслами демократичних перетворень та реформувань у секторі безпеки зберегти спроможність спеціальних служб тримати під контролем опозиційні сили, особливо ті з них, які діють за фінансової підтримки ззовні;
– бажання зберегти або зміцнити свої економічні позиції та інтереси не тільки в найближчому зарубіжжі, а й у світі в цілому. 
Конституційне-правове регулювання організації і діяльності розвідувальних структур як державних органів. Серед численних ознак правової демократичної держави однією з основних є намагання законодавця реалізувати конституційно-правове регулювання організації і діяльності спеціальних служб на рівні звичайного державного органу виконавчої влади і тим самим довести, що розвідка не є надсекретною, закритою для громадськості організацією, навпаки – вона є відкритою спеціальною службою, повноваження якої ретельно прописується правовими нормами.
За законодавством більшості країн пострадянського простору органи зовнішньої розвідки належать до державних органів. Найбільш відверто це проголошено в Законі Грузії «Про Службу розвідки Грузії» [91, ст. 2], в Законах України «Про розвідувальні орагни України» [87, ст. 1] та «Про Службу зовнішньої розвідки України» [103, ст. 1], в Указі Президента РФ [84] тощо. Дещо завуальовано це положення прописано в законодавстві Білорусі та Литви. Так, в Указі Президента РБ зазначено, що зовнішню розвідку складають розвідувальні служби суб’єктів зовнішньої розвідки, якими є органи державної безпеки (КДБ РБ), Збройні сили РБ та прикордонні війська РБ [66, п. 1.1.]. В Законі Литовської Республіки «Про розвідку» читаємо, що «розвідувальна служба – підрозділ (підрозділи) державного органу, яке має спеціальні повноваження ..на здійснення розвідувальної діяльності» [88, ст. 2]. Як бачимо в білоруському та литовському законодавстві розвідувальні служби напряму не віднесено до державних органів, але оскільки вони входять до складу суб’єктів зовнішньої розвідки, які є державними органами, їх можна розглядати як структурні підрозділи державних органів.
Порівнюючи законодавство країн пострадянського простору, помічаємо, що білоруський законодавець дещо скромніше визначив статус своїх розвідувальних структур. Так, за законодавством РБ «зовнішня розвідка – особливий вид діяльності суб’єктів зовнішньої розвідки» [66, п. 1.1.], а за законодавством інших країн – це складова частина сил забезпечення національної безпеки. Так, згідно із Законом РФ «Про зовнішню розвідку» вона є сукупністю «спеціально створених державою органів – органів зовнішньої розвідки РФ – є складовою сил забезпечення безпеки РФ» [77, ст. 1]. Таким чином, з одного боку, лише «розвідувальні служби» та «особливий вид діяльності» (РБ), а з іншого, − «органи зовнішньої розвідки», «складова сил забезпечення безпеки» (РФ). Велике значення має також юридична ієрархія нормативно-правового документа, яким визначається статус розвідувальної структури. Якщо в Білорусі це Указ Президента «Про питання зовнішньої розвідки» [66], то в Росії − Закон «Про зовнішню розвідку» [77]. До речі, білоруський досвід законотворчості у сфері зовнішньої розвідки є унікальним. На відміну від РБ всі незалежні держави на пострадянському просторі мають виключно законодавчі акти про діяльність розвідки [86 - 95].
Розробка та прийняття нормативно-правових актів, які визначають правовий статус РО, є безперечною ознакою того, що держава розвивається за демократичними принципами. Однак правовий акт має бути не ширмою для прикриття спеціальної структури, не актом самим по собі, а змістовним правовим документом певного рівня. На нашу думку, нормативно-правовий акт, що регламентує організацію і діяльність РО, має бути, по-перше, на рівні закону, а по-друге, юридично визначати їх правовий статус як державного органу.
Місце органів зовнішньої розвідки у системі забезпечення безпеки держави. У нормативно-правових актах держав, які мають відкрите законодавство про зовнішню розвідку або про РО, зазначається, що діяльність розвідки, незважаючи на її специфіку, є визнаним самостійним видом державної діяльності, що вона підлягає правовому регулюванню на загальних підставах і повністю корелюється з діяльністю інших державних органів. Виходячи з цього, участь розвідки у забезпеченні безпеки держави передбачає застосування її спеціальних сил та засобів у рамках єдиної збалансованої системи, в якій органи зовнішньої розвідки, як і інші органи державної безпеки, не можуть претендувати на пріоритетне становище або тим більше відігравати другорядну роль. Усі елементи цієї системи, виконуючи певні функції, забезпечують силами і засобами безпеку держави, захищають життєво важливі інтереси особи, суспільства і держави від внутрішніх та зовнішніх загроз. 
Щодо цього дуже цікавим є положення Закону РФ «Про безпеку» від 5 березня 1992 року [75]. У статті 12 цього Закону – «Сили та засоби забезпечення безпеки» – зазначалося: «служби Міністерства безпеки Російської Федерації (попередник ФСБ РФ), Міністерства внутрішніх справ Російської Федерації, інших органів виконавчої влади, що застосовують у своїй діяльності спеціальні сили і засоби (курсив наш. – В.П.), діють тільки в рамках своєї компетенції та відповідно до законодавства. Керівники органів забезпечення безпеки згідно із законодавством несуть відповідальність за порушення встановленого порядку їх діяльності». 
Причини, що спонукали законодавця включити до статті наведені вище рядки, цілком зрозумілі, бо на початку 90-х років ще були свіжими спогади про діяльність колишнього КДБ СРСР, коли застосування спеціальних сил та засобів (тобто агентури і технічних засобів зняття інформації) не регламентувалося відкритим законодавством, коли під гаслом забезпечення безпеки держави пріоритет віддавався силовим структурам та їх спеціальним силам та засобам, а інші державні органи забезпечення безпеки відігравали другорядну роль. Як не дивно, але ця стаття не увійшла до нової редакції Закону РФ «Про безпеку» від 28 грудня 2010 року [76], яким скасовувався попередній Закон від 5 березня 1992 року [75]. На нашу думку, в новому Законі її потрібно було залишити.
Отже, можна констатувати, що РО, застосовуючи свої сили і засоби, беруть участь у забезпеченні державної чи національної безпеки поряд з іншими державними органами без претензії на будь-яку винятковість, а тім більше на домінування. 
Законодавці країн пострадянського простору у повній відповідності з вищенаведеним тезисом майже однаково прописали правовою нормою місце своїх РО у системі забезпечення безпеки держави. Покажимо це шляхом порівняння законодавства РБ та РФ. Так, у Законі РБ «Про органи державної безпеки Республіки Білорусь» читаємо: «органи державної безпеки (у складі яких перебуває зовнішня розвідка. – В.П.) є складовою системи забезпечення національної безпеки (курсив наш. – В.П.) Республіки Білорусь» [69, ст. 1]. У Законі РФ «Про зовнішню розвідку» зазначено, що «зовнішня розвідка Російської Федерації як сукупність спеціально створених державою органів – органів зовнішньої розвідки Російської Федерації – є складовою сил забезпечення безпеки (курсив наш. – В.П.) Російської Федерації» [77, ст. 1]. 
Як бачимо, ці формулювання різняться лише термінами, що виділені курсивом. Але в Законі РФ «Про безпеку» поняття безпека і національна безпека використовуються як рівнозначні, які включають у себе всі інші види безпеки: «цей Федеральний закон визначає основні принципи та зміст діяльності щодо забезпечення безпеки держави, суспільної безпеки, екологічної безпеки, безпеки людини, інших видів безпеки (далі – безпека, національна безпека; курсив наш. – В.П.)» [76, ст. 1]. Так само розширено трактуються поняття безпеки і національної безпеки в Концепції національної безпеки Республіки Білорусь [85, п. 4].
Отже, можна констатувати, що за законодавством РБ та РФ РО обох країн, забезпечуючи безпеку держави або національну безпеку, фактично забезпечують усі види безпеки, що передбачені чинним законодавством: політичну, економічну, науково-технологічну, соціальну, демографічну, інформаційну, екологічну, воєнну.
Нормативно-правовими актами РБ також чітко визначено сили забезпечення національної безпеки, до яких поряд з іншими віднесено РО: «задля вирішення завдань забезпечення національної безпеки .. створюються сили забезпечення національної безпеки, до складу яких входять Збройні Сили, органи державної безпеки (курсив наш. – В.П.), органи прикордонної служби, внутрішні війська Міністерства внутрішніх справ .. та інші» [85, п. 60]. Більш конкретне визначення знаходимо в законодавстві РФ: «сили забезпечення безпеки включають в себе: Збройні Сили, федеральні органи безпеки, органи внутрішніх справ, зовнішньої розвідки, забезпечення безпеки органів законодавчої, виконавчої, судової влади .. та інші державні органи забезпечення безпеки, які діють на основі законодавства» [74, ст. 12].
Отже, з кожним наступним нормативно-правовим актом з питань регулювання РД або його новою редакцією відображення місця органів зовнішньої розвідки РБ та РФ у системі сил забезпечення безпеки обох держав поступово змінювалося за змістом: спочатку органи зовнішньої розвідки репрезентувалися як суто спеціальні органи, які мають виключне право на застосування спеціальних сил та засобів; потім як звичайні інші державні органи; насамкінець, як органи, що діють у сфері забезпечення безпеки поряд із правоохоронними структурами й органами держави, але тільки в рамках своєї компетенції і відповідно до законодавства. 
Керівництво та управління у сфері розвідувальної діяльності: співвідношення категорій суб’єкти зовнішньої розвідки і розвідувальні служби; загальне керівництво і безпосереднє управління органами зовнішньої розвідки.
Аналіз нормативно-правових актів про зовнішню розвідку [66, 77, 86 – 95] свідчить, що законодавці по-різному розглядають проблему державного управління у сфері РД і кожен по-своєму намагається врегулювати її правовою нормою.
Так, в Законі України «Про розвідувальні органи України» зазначається, що розвідувальний орган «може функціонувати як самостійний державний орган, так і у складі центрального органу виконавчої влади» [87, ст. 1]. Так само визначається й в законодавстві РФ [77, ст. 10] – «розвідувальна діяльність здійснюється як самостійними, так і тими органами зовнішньої розвідки, що входять до структур інших федеральних органів виконавчої влади (курсив наш. – В.П.)». Отже, згідно з чинним законодавством в Україні та РФ офіційно існують декілька органів зовнішньої розвідки: самостійні – служби зовнішньої розвідки та у складі міністерств оборони або прикордонних військ – відповідні розвідувальні управління. 
Особливістю російського законодавства є те, що ФСБ РФ не входить до складу суб’єктів або органів зовнішньої розвідки, але веде РД у взаємодії з органами зовнішньої розвідки РФ та відповідно до Федерального Закону «Про федеральну службу безпеки» [77, ст. 11]. Напрям або вид РД, що безпосередньо здійснює ФСБ РФ, умовно можна назвати розвідкою на користь контррозвідки.
Із положень нормативно-правових актів [80, 81], що передували Закону РФ «Про зовнішню розвідку» (в редакції 2015 р.) [77] і які зараз скасовано, відомо, що орган зовнішньої розвідки ФАУЗІ РФ було розформовано, потім він частково увійшов до складу Федеральної служби безпеки РФ, Федеральної служби охорони РФ та Служби зовнішньої розвідки РФ, а Прикордонні війська повністю увійшли до складу ФСБ РФ. Таким чином, прикордонна розвідка з 2003 року функціонує у складі контррозвідувального органу (ФСБ РФ), а технічна розвідка колишнього ФАУЗІ – у складі аж трьох державних органів.
На цей час в Росії існує п’ять видів розвідки у складі чотирьох державних структур: 
– зовнішня розвідка – у складі СЗР;
– воєнна розвідка – у складі ГРУ МО;
– розвідка на користь контррозвідки – у складі ФСБ;
– прикордонна розвідка – у складі ПВ ФСБ;
– технічна розвідка колишнього ФАУЗІ – у складі СЗР, ФСБ та ФСО.
У статті 12 Закону РФ [77] зазначено, що «загальне керівництво органами зовнішньої розвідки РФ (курсив наш. – В.П.) здійснює Президент РФ». Виходить, що Президент РФ керує лише двома органами – СЗР РФ та ГРУ МО РФ. Хто здійснює загальне керівництво рештою, тобто розвідкою на користь контррозвідки, прикордонною та технічною розвідками, в Законі не вказано. За буквою Закону − не Президент РФ, а якщо так, то напевно безпосередні керівники ФСБ РФ, СЗР РФ та ФСО РФ.
Таким чином, з п’ятьох видів розвідки Президент РФ здійснює загальне керівництво лише двома і згідно з [77, ст. 12] він тільки відносно цих двох видів розвідки визначає завдання РД, контролює та координує діяльність їх органів, приймає в рамках своєї компетенції рішення з питань зовнішньої розвідки в РФ, зокрема з питань доцільності укладання договорів міжвідомчого характеру органами зовнішньої розвідки РФ з розвідувальними і контррозвідувальними службами іноземних держав, призначає керівників органів зовнішньої розвідки РФ.
Зміст цієї правової норми наводить на думку, що для решти видів розвідки всі вищевказані повноваження Президента РФ мають перейти до безпосередніх керівників і вони можуть цими повноваженнями користуватися. Але з погляду юридичної коректності здійснення Президентом загального керівництва лише двома видами розвідки з п’яти є незрозумілим. Це свідчить про те, що в Законі [77] має місце серйозна юридична помилка. 
Перед тим як зробити висновок, звернімося до білоруського законодавства та порівняємо його з російським. В Указі Президента РБ [66] на відміну від російського законодавства дуже вдало, на наш погляд, використовуються два поняття: суб’єкти зовнішньої розвідки та розвідувальні служби. Суб’єкти зовнішньої розвідки – це органи державної безпеки РБ, Збройні Сили РБ та прикордонні війська РБ; розвідувальні служби – об’єднані за цілями і завданнями структурні підрозділи суб’єктів зовнішньої розвідки, які безпосередньо здійснюють зовнішню розвідку [66, п. 1.1].
Таким чином, білоруський законодавець дуже легко вирішив проблему загального керівництва органами зовнішньої розвідки, сформулювавши правовий припис так: «загальне керівництво суб’єктами зовнішньої розвідки здійснює Президент РБ, який реалізує свої повноваження безпосередньо або через Раду безпеки РБ. Безпосереднє управління зовнішньою розвідкою здійснюють в рамках своїх повноважень керівники суб’єктів зовнішньої розвідки і розвідувальних служб (курсив наш. – В.П.)» [66, п. 7]. 
Більш детально повноваження Президента РБ як загального керівника вищого рангу визначено в Законі РБ «Про органи державної безпеки Республіки Білорусь» [69, ст. 7] згідно з яким він:
–	затверджує Положення про КДБ РБ;
–	встановлює чисельність органів державної безпеки;
–	призначає на посади та звільняє з посад голову КДБ та його заступників;
–	встановлює порядок і норми матеріально-технічного забезпечення органів державної безпеки;
–	приймає рішення з питань правового і соціального захисту співробітників органів державної безпеки та членів їх сімей.
Як бачимо, білоруський законодавець поряд із поняттям загальне керівництво дуже вдало використав поняття безпосереднє управління. Взаємодія двох факторів у державному управлінні органами зовнішньої розвідки в особі президента держави (загальне керівництво) та керівників суб’єктів зовнішньої розвідки і розвідувальних служб (безпосереднє управління) суттєве примножує загальний ефект їхньої діяльності. Безперечно, синергія ролей керівника та управлінця у сфері РД підвищує ефективність використання й кожного окремого органу зовнішньої розвідки. Роль президента держави як керівника всієї розвідувальної системи полягає в тому, щоб забезпечувати стимулювання, створювати можливості для активної роботи співробітників розвідки, приймати ключові рішення тощо. Роль керівника окремого суб’єкта зовнішньої розвідки або розвідувальної служби полягає в ініціюванні ідей, задумів, корегуванні виконання завдань, контролюванні дій підлеглих, регулюванні взаємовідносин, що складаються в кожному колективі, тощо. 
Здійснювати загальне керівництво в розвідці означає визначати призначення РО та їх кількість на основі аналізу загроз і наявних у державі ресурсів; визначати нормативно-правовими актами на рівні законів та указів (зокрема, закритих) завдання як усьому розвідувальному співтовариству, так і окремому органу зовнішньої розвідки; призначати керівників РО; організовувати взаємодію РО, регулювати їх відносини зі спеціальними службами іноземних держав тощо. 
Здійснювати управління в розвідці означає організовувати діяльність підпорядкованого РО в повній відповідності з правилами, встановленими керівником (президентом) держави, а саме: своєчасно реагувати на зміни в нормативно-правових актах; впроваджувати в життя встановлені правила організації; контролювати дії співробітників та спрямовувати їх на конкретний результат; координувати спільні дії з розвідувальними, контррозвідувальними та правоохоронними органами; розробляти та видавати інструкції, положення, накази, розпорядження тощо.
До речі, російський законодавець не використовує термін суб’єкти і в інших нормативно-правових актах. Наприклад, в Указах Президента РФ про затвердження Концепцій та Стратегії національної безпеки [72, 73, 74] замість поняття суб’єкти вжито поняття сили; таким чином виходить, що всі силові відомства, органи державної влади, що беруть участь у забезпеченні національної безпеки, належать не до суб’єктів, а до сил забезпечення національної безпеки.
Білоруський законодавець, навпаки, дуже активно використовує термін суб’єкти. Так, у Концепціях національної безпеки РБ [70, 71] прямо вказано, що система забезпечення національної безпеки являє собою «сукупність суб’єктів забезпечення національної безпеки» [71, п. 8.1.1].
Широко використовується означений термін законодавцями інших країн. Так, у Законі Республіки Казахстан (РК) «Про зовнішню розвідку» [86] читаємо: «до суб’єктів зовнішньої розвідки належать:
1)	уповноважений орган у сфері зовнішньої розвідки, який безпосередньо підпорядкований та підзвітний Президенту Республіки Казахстан (далі – орган зовнішньої розвідки);
2)	Комітет національної безпеки Республіки Казахстан в рамках повноважень, які передбачено підпунктом 2 статті 6 цього Закону;
3)	Міністерство оборони Республіки Казахстан в рамках повноважень, які передбачено підпунктом 3 статті 6 цього Закону» [86, ст. 2].
Цим Законом також визначено завдання, принципи і сфери діяльності суб’єктів зовнішньої розвідки [86, ст.4, 5, 6], а згідно зі статтею 7 Президент РК є загальним керівником всіх суб’єктів зовнішньої розвідки.
Той факт, що казахстанський законодавець відносить контррозвідувальний орган, тобто Комітет національної безпеки Республіки Казахстан (КНБ РК), до органів зовнішньої розвідки, є дуже цікавим щодо правового регулювання діяльності спеціальних служб. Визначити на законодавчому рівні статус КНБ РК таким чином, щоб він був одночасно і контррозвідувальним, і повноцінним органом зовнішньої розвідки, – це, безперечно, «ноу хау» законодавців Республіки Казахстан. Про це в дисертації буде згадуватися далі.
Порівнюючи нормативно-правові акти у сфері розвідувальної діяльності, можна переконатися в тому, що точне визначення та використання в білоруському законодавстві парних категорій суб’єкти зовнішньої розвідки і розвідувальні служби, загальне керівництво і безпосереднє управління поліпшує структуру законів, не допускає подвійного тлумачення правових положень, вносить чіткість і ясність в ієрархію компетенцій органів зовнішньої розвідки та повноважень вищих посадових осіб держави тощо. Слід віддати належне тому, як уміло скористалися законодавці РБ законодавчою технікою. Парні категорії, що так ретельно розглянуто на рівні концептуальних засад, мають суттєве практичне і теоретичне значення, оскільки стосуються найважливіших сторін функціонування РО, організації керівництва та управління ними, розмежування компетенцій і повноважень як РО та органів виконавчої влади, до структури яких вони входять, так і керівництва держави та керівників цих силових структур. 
Сфери діяльності органів зовнішньої розвідки та критерії їх розмежування. За наявності в державі декількох РО та, на додачу, не об’єднаних у розвідувальне співтовариство під єдиним управлінням з центру, неодмінно постає питання про визначення та розподіл правовими приписами сфер застосування сил та засобів для кожної окремої розвідувальної структури. Цілком зрозумілим є задум законодавця про те, що це необхідно робити, нібито, для того, щоб всі органи зовнішньої розвідки чітко розуміли та уявляли свої «ділянки у полі», не дублювали і не заважали один одному. 
У діючому законодавстві РБ та РФ, подібно до законодавства інших країн, сфери діяльності органів зовнішньої розвідки визначено та розподілено апріорі, тобто як дане, без натяку на застосування яких-небудь чітких критеріїв. 
Хоча, можливо назвати два підходи, за допомогою яких, на думку автора, визначались сфери. Перший підхід пов’язаний із основними сферами діяльності державного органу (суб’єкта зовнішньої розвідки), до складу якого входить РО. Наприклад, якщо РО належить до міністерства оборони, то і основні сфери його діяльності пов’язані із воєнною або військовою сферами цього суб’єкта зовнішньої розвідки. З іншого боку, за подібною логікою міркувань, якщо РО входить у структуру прикордонних військ, то він здійснює свою діяльність на «ділянках», пов’язаних із сферами прикордонної та імміграційної політики, а також з іншими сферами, що стосуються питань захисту державного кордону та суверенних прав держави у виключній (морській) економічній зоні. 
Другий підхід пов’язаний із масштабами завдань, що «нарізані» законодавцем для кожної розвідувальної структури. Наприклад, для СЗР РФ, як окремого самостійного РО, визначено завдання стратегічного рівня (добування інформації у політичній, економічній, воєнно-стратегічній сферах), натомість для ГУР МО РФ – лише тактичного рівня (добування інформації у воєнній, воєнно-політичній, воєнно-економічній сферах) [77, ст. 11]. 
Аналіз основних нормативно-правових актів РБ та РФ [66, 77], а також РК [86], Грузії [90, 91] та України [87], в яких визначаються питання організації та діяльності РО, показує, що розподіл або «нарізка» для РО на законодавчому рівні сфер застосування спеціальних сил та засобів є доволі значною проблемою. Спочатку наведемо в таблиці назви всіх сфер із законодавства п’ятьох держав та дослідимо їх розподіл між розвідувальними структурами (див. табл. 1).
Таблиця 1
Розподіл сфер між розвідувальними структурами
Сфери	Україна	Казахстан	Білорусь	Росія	Грузія	
	ЗР	 ВР	 ПР	ЗР	 ВР	КНБ	КДБ	ВР	ПР	ЗР	  ВР	ФСБ	ЗР	ВР	ПР	
Політична	+			+			+			+			+			
Економічна	+						+			+			+			
Військово-технічна	+															
Науково-технічна	+			+			+			+			+			
Інформаційна	+	+					+						+	+		
Екологічна	+	+		+			+	+		+	+		+	+		
Воєнна		+			+			+			+			+		
Воєнно-стратегічна							+			+				+		
Воєнно-політична		+		+	+			+			+		+	+		
Воєнно-технічна		+			+			+			+			+		
Воєнно-економічна		+			+			+			+			+		
Захист кордону			+			+			+						+	
Фінанс.-економічна				+												
Гуманітарна				+			+									
Протидія тероризму і екстремізму				+		+							+			
Протидія розв.-підр. діяльності						+										
Шифров. спец. зв’язок				+						+						
Безпека загранпредставн.				+						+						
Безпека держави в цілому												+				
Скорочення: ЗР – зовнішня розвідка; ВР – воєнна розвідка; ПР – прикордонна розвідка; КНБ – Комітет національної безпеки РК; КДБ – Комітет державної безпеки РБ; ФСБ – Федеральна служба безпеки РФ.
Позначка «+» – наявність законодавчого визначення розвідувальному органу сфери застосування його сил та засобів.

Як бачимо, в законодавстві держав різним РО визначено майже двадцять сфер застосування наявних спеціальних сил та засобів. В цілому підхід у кожній державі однаковий, але є особливості.
По-перше, одразу ж кидається в очі те, що екологічна сфера «нарізується» як для зовнішньої, так і для воєнної розвідок (Україна, Білорусь, Росія, Грузія). На нашу думку, подібна сфера має бути нарізана і для прикордонної розвідки, оскільки вона добуває та реалізує інформацію про екологічний стан у закордонні та у виключній (морській) економічній зоні.
По-друге, для органу зовнішньої розвідки ФСБ РФ взагалі не визначається сфер. Російський законодавець обходиться загальним формулюванням, що РД здійснюється органом зовнішньої розвідки федерального органу виконавчої влади у галузі забезпечення безпеки відповідно до Федерального Закону «Про зовнішню розвідку» [83, ст. 11], тобто можна припустити, що сфери, скоріш за все, визначаються відомчими закритими нормативно-правовими актами. До того ж, оскільки прикордонна розвідка знаходиться у складі ФСБ РФ, то і сфера захисту кордону напевно має бути «закріплена» також за ФСБ РФ.
По-третє, законодавець, чогось, визначає правовим приписом сферу, яку з великим припущенням можна віднести до компетенції РО. Мова йде про гуманітарну сферу (Казахстан, Білорусь). Дійсно, доволі складно уявити завдання РО у цій сфері. Загально відомо, що гуманітарна сфера, в основному, відображає стан духовного та культурного життя людини, суспільства й держави, а «складовими елементами гуманітарної сфери», які відображають цей стан, «… мають бути, перш за все, фундаментальні галузі – освіта, наука, культура та їхні підгалузі: виховання, інформаційне середовище, фізкультура, спорт, дозвілля, туризм, релігія, етнічні відносини» [96, с. 207]. Важко уявити, що у вищезазначених «складових гуманітарної сфери» знаходиться інформація з обмеженим доступом, яку має добувати розвідка і яку не можливо зібрати силами та засобами інших державних (не розвідувальних) структур.
По-четверте, доволі близькі за своїм змістом сфери, які пов’язані із політикою, економікою, наукою, технікою та відображають лише їх частку. Наприклад, політична сфера тісно пов’язана з воєнно-стратегічною, воєнно-політичною сферами; економічна – із фінансово-економічною та воєнно-економічною сферами; наука і техніка – із військово-технічною, воєнно-технічною та науково-технічною сферами. З теоретичної точки зору ці сфери є зрозумілими і їх можна відокремити одну від іншої, але на практиці – доволі важко. Безперечно, що під час вирішення практичних завдань подібні «дрібні» сфери у діяльності різних органів зовнішньої розвідки будуть перехрещуватись.
По-п’яте, сфери протидії міжнародним терористичним та екстремістським організаціям, розвідувально-підривній діяльності спеціальних служб і організацій іноземних держав, злочинних угруповань та окремих осіб для діяльності РО визначили лише законодавці Казахстану [86, ст. 6] та Грузії [90, ст. 7], хоча, наприклад, у завданнях для органів зовнішньої розвідки України ці напрями чітко прописані правовою нормою – «участь у боротьбі з тероризмом, міжнародною організованою злочинністю, незаконним обігом наркотичних засобів, незаконною торгівлею зброєю і технологією її виготовлення, незаконною міграцією; вжиття заходів протидії зовнішнім загрозам національній безпеці України» [87, ст. 4]. Сферу забезпечення безпеки закордонних представництв визначили для розвідки законодавці РК та РФ, але подібні завдання є у РО України та Білорусі. Так, у Законі України серед інших завдань зазначено: «забезпечення безпечного функціонування установ України за кордоном, безпеки співробітників цих установ та членів їх сімей у країні перебування, а також відряджених за кордон громадян України, які обізнані з відомостями, що становлять державну таємницю» [87, ст. .4]. В указі Президента РБ читаємо: «забезпечення безпеки організацій Республіки Білорусь, які знаходяться за межами Республіки Білорусь, працівників цих організацій і членів їх сімей в країні перебування, а також відряджених за межі Республіки Білорусь громадян Республіки Білорусь, які мають за родом своєї діяльності допуск до відомостей, що становлять державні секрети, і членів їх сімей, які перебувають з ними» [66, п. 1.2].
Здійснивши порівняльно-правовий аналіз сфер діяльності органів зовнішньої розвідки в законодавстві п’ятьох держав, можна констатувати, що сфери визначено законодавцями без наявності єдиних чітких критеріїв. На нашу думку, таких критеріїв взагалі не існує, навіть їх неможливо науково дослідити або обґрунтувати. Здається, що задля визначення сфер діяльності РО доцільно користовуватися лише двома підходами, про які згадувалося вище, а саме: 
− розвідувальні органи, що входять до складу державних органів (воєнна та прикордонна розвідки), застосовують свої наявні сили та засоби у всіх тих сферах без виключення, де знаходиться інформація, яку необхідно добути і яка вкрай потрібна суб’єктам зовнішньої розвідки для виконання поставлених перед ними завдань. Тому, на нашу думку, не треба для них ретельно перелічувати у нормативно-правовому акті всі можливі сфери, а по суті фантазувати, припускати або намагатися визначити лише основні з них, – все одне, всіх сфер до останньої перелічити не можливо. До того ж, намагаючись перелічити всі можливі сфери окремо для кожного розвідувального органу, неминуче ці сфери будуть накладатися одна на іншу або виявляться одночасно у декількох розвідок, як це вийшло з екологічною сферою (див. − табл. 1). Відтак, було б краще, якби законодавці чотирьох країн для воєнної розвідки визначили б лише одну сферу – воєнну (військову), так само й для прикордонної – прикордонну. На нашу думку це ні в якому разі не завадило б воєнній та прикордонній розвідкам повноцінно виконувати свої обов’язки за завданнями суб’єктів зовнішньої розвідки, до складу яких вони входять;
−	самостійні РО (КДБ РБ; КНБ РК; СЗР РФ; СЗР України; Служба розвідки Грузії) на відміну від РО, що входять до складу інших державних органів, застосовують свої наявні сили та засоби в усіх тих сферах без винятку, де знаходиться інформація, яку необхідно добути і яка вкрай потрібна керівництву держави в цілому в інтересах забезпечення національної безпеки від зовнішніх загроз, тобто мова йде про всі сфери, в яких зосереджено інформацію стратегічного рівня. Отже, в законі було б доцільно замість переліку всіх сфер (політична, економічна, екологічна, воєнно-стратегічна та ін.) обмежитися, наприклад, таким формулюванням або словосполученням: «у сферах забезпечення національної безпеки від зовнішніх загроз». Тоді стаття 11 Закону РФ [77], стаття 6 Закону РК [86], пункт 1.4 Указу Президента РБ [66], стаття 3 Закону Грузії [91] і стаття 6 Закону України [87] виглядали б приблизно так: «розвідувальна діяльність в межах своїх повноважень провадиться розвідувальним органом (СЗР РФ, або КНБ РК, або КДБ РБ, або Служба розвідки Грузії, або СЗР України) в усіх сферах забезпечення національної безпеки (РФ, РК, РБ, Грузії, України) від зовнішніх загроз». 
З наведеної вище таблиці 1 також стає очевидним, що не всі сфери діяльності, які визначені законодавством для органів зовнішньої розвідки, напряму корелюються із завданнями. На думку автора, завдання, як і цілі та функції, мають, в першу чергу, впливати на «нарізку» не загальних, а особливих,  спеціальних для застосування РО своїх сил та засобів. Відтак, сфери спеціального напрямку мають відображають конкретну компетенцію або конкретні права РО, що прописані правовою нормою у законі, отже подібні сфери обов’язково потрібно визначати правовою нормою в  нормативно-правовому акті, оскільки ця норма дійсно закріпляє конкретну сферу за конкретним РО. До подібних спеціальних сфер можна віднести такі:
–	у Законі РФ – сферу шифрованого, секретного та інших видів спеціального зв’язку з використанням радіоелектронних засобів і методів за межами РФ; сферу забезпечення безпеки установ РФ, що функціонують за межами території РФ, та відряджених за межі території РФ громадян РФ, які мають за родом своєї діяльності допуск до відомостей, що становлять державну таємницю [77, ст. 11];
–	у Законі РК – сферу протидії міжнародним терористичним та екстремістським організаціям; сферу протидії розвідувальній та іншій, спрямованій на насильницьку зміну конституційного ладу, завдання шкоди безпеці Республіки Казахстан, сферу протидії діяльності спеціальних служб та організацій іноземних держав, злочинних угруповань (організацій) та окремих осіб [86, ст. 6]. 
На думку автора, «нарізка» для РО не спеціальних, а лише загальних сфер без прив’язки їх до визначених законодавством завдань не може мати яких-небудь наступних юридичних наслідків у разі порушення органом зовнішньої розвідки виділеної для нього сфери. Наприклад, якщо воєнна розвідка РБ замість визначеної для неї воєнно-технічної сфери «зазіхнула» на воєнно-стратегічну сферу органу зовнішньої розвідки КДБ РБ, то цілком зрозуміло, що яких-небудь негативних наслідків для двох органів досить складно передбачити. Навпаки, це буде тільки вітатися. Тому включати у закон правову норму, порушення якої не передбачає настання наступних юридичних наслідків, недоцільно або юридично некоректно.
Визначення в законодавстві методів і засобів розвідувальної діяльності. Будь-яка спеціальна служба, зокрема розвідка, намагається докласти всіх зусиль для того, щоб зберегти в таємниці відомості про методи і засоби своєї РД. Невипадково, ці відомості належать до категорії тих, що становлять державну таємницю. В Указі Президента РФ «Про перелік відомостей, віднесених до державної таємниці» [97] в главі IV «Відомості в галузі розвідувальної, контррозвідувальної та оперативно-розшукової діяльності» читаємо: «відомості, які розкривають сили, засоби, джерела, методи, плани, результати розвідувальної діяльності, а також дані про фінансування цієї діяльності» [97, п. 83] належать до державної таємниці. Те саме зазначено й в Указі Президента РБ: «відомості про зміст, організацію або результати основних видів діяльності Комітету державної безпеки» становлять державну таємницю [98, п. 6.1].
Можна уявити, яке складне завдання постало перед законодавцями Росії та Білорусі під час розробки нормативно-правових актів про діяльність органів зовнішньої розвідки [66, 77]. З одного боку, в них необхідно було визначити методи і засоби РД, тому що вони можуть суттєво зачіпати та порушувати конституційні права і свободи особистості, а з другого – треба було внормувати їх так, щоб не розкрити державної таємниці.
Білоруський законодавець вирішив цю проблему найпростішим шляхом: до Указу Президента РБ [66] не було внесено окремих статей або пунктів про методи та засоби, які використовує білоруська розвідка у своєї діяльності. Але зміст деяких з них було розкрито через повноваження розвідувальних служб. Наприклад, право щодо «встановлення відносин співробітництва з громадянами Республіки Білорусь, а також іноземними громадянами та особами без громадянства для надання конфіденційного сприяння» або «здійснення заходів щодо легендування співробітників розвідувальних служб та організації їх діяльності з використанням для цього іншої відомчої належності» [66, п.1.10] цілком обґрунтовано можна віднести до методів РД.
На відміну від Указу Президента РБ [66] у Законі РФ [77] російський законодавець ввів окрему статтю 13 − «Методи і засоби розвідувальної діяльності». У цій статті указано дві групи методів і засобів – гласні і негласні, при цьому зазначено, що вони мають особливий характер, який зумовлено специфікою діяльності РО. Крім того, у статті наведено такі методи і засоби, як: використання інформаційних систем, технічних засобів відео- і аудіозапису, кіно- і фотозйомки; зняття інформації з технічних каналів зв’язку; інші методи і засоби, що не завдають шкоди життю і здоров’ю людей, а також навколишньому середовищу. 
Також зазначено, що зміст нормативно-правових актів з питань застосування негласних методів та засобів РД становить державну таємницю. Це закономірно, тому що, як було зазначено вище, методи і засоби РД входять до переліку відомостей, що становлять державну таємницю [97, п. 83].
Варто відзначити, що у статті наведено дуже важливі обмеження щодо застосування методів і засобів, а саме:
–	методи і засоби РД (як гласні, так і негласні. – В.П.) не мають завдавати шкоди життю і здоров’ю людей, а також навколишньому середовищу;
–	застосування методів і засобів РД (як гласних, так і негласних. – В.П.) щодо громадян Російської Федерації на території Російської Федерації не допускається; 
–	порядок використання негласних методів і засобів РД визначається федеральними законами та нормативними правовими актами органів зовнішньої розвідки РФ (тобто ці акти є документами обмеженого доступу і не підлягають оприлюдненню) [77, ст.13].
Останній пункт дуже цікавий з погляду юридичної коректності. По-перше, він, як це не дивно, не має характеру бланкетної норми. По-друге, виходить, що порядок використання негласних методів і засобів РД визначається як відкритим федеральним законодавством, так і закритими нормативними правовими актами органів зовнішньої розвідки. Постає питання: за яким принципом і в якій пропорції негласні методи і засоби розділено на дві групи. Чому негласні методи і засоби, порядок використання яких визначається федеральними законами, а за змістом вони є відкритими, не указано в Законі РФ [77] і щодо них не застосовується бланкетність, тобто посилання на інші федеральні закони?
Не зовсім зрозумілою є частина 7 статті 13, в якій зазначено, що «забезпечення власної безпеки здійснюється органами зовнішньої розвідки Російської Федерації відповідно до Федерального Закону «Про оперативно-розшукову діяльність». Як бачимо, у цій частині йдеться зовсім не про методи чи засоби РД, а навпаки – про окремий напрям діяльності. Доцільно було б сформулювати цю думку таким чином: «для забезпечення власної безпеки органи зовнішньої розвідки застосовують методи і засоби оперативно-розшукової діяльності відповідно до Федерального Закону «Про оперативно-розшукову діяльність». 
Як бачимо законодавці різних країн по-різному висвітлюють у своїх національних законах нюанси цієї дуже серйозної і делікатної теми. Дійсно, методи і засоби розвідки – ключове питання, яке однаково цікавить як громадськість національних держав, так і міжнародну спільноту. В Указі Президента РБ [66] немає окремої статті про методи і засоби РД, в ньому не вживається навіть таке словосполучення! Оригінальним виявився казахстанський законодавець, який статті 10 щодо методів та засобів дав назву «Загальні умови провадження розвідувальної діяльності» [86]. У Законі РФ [77] хоча і є окрема стаття 13 під назвою «Методи і засоби розвідувальної діяльності», але в ній наведено не всі методи і засоби, а тільки загальновідомі (інформаційні системи, технічні засоби відео- і аудіозапису, кіно- і фотозйомки тощо) та визначено умови, за яких їх можна використовувати, а також сформульовано застереження щодо їх застосування. 
На нашу думку, оскільки методи і засоби РД за національним законодавством належать до відомостей, що становлять державну таємницю, то й визначати, указувати їх або давати їм характеристики у відкритих нормативно-правових актах недоцільно. Однак більш ретельно треба прописати правовою нормою застереження щодо їх застосування. Тому потрібно виходити з принципу розумного (часткового) розкриття в законодавстві методів і засобів РД з урахуванням правових положень щодо охорони державної таємниці.
Контроль за дяльністю розвідки та її зв’язок з громадськістю. Це одна з визначальних концептуальних засад, відображення якої в законодавстві про органи зовнішньої розвідки має бути обов’язковим. 
Стосовно контролю над діяльністю розідки законодавці провідних країн світу вже накопичили певний досвід. В законах про зовнішню розвідку можемо побачити окремі статті щодо відомчого контролю, контролю з боку виконавчої та судової влади, парламентсього контролю, незалежного аудиторського контролю, демократичного контролю з боку засобів масової інформації та організацій громадянського суспільства тощо. Але, в цих статтях законодавці, називаючи та характеризуя різні види контролю, не розкривають повністю їх зміст, не деталізують форми і методи контролю, не визначають в повній мірі права і обов’язки суб’єктів контролю тощо. Більш детально питанням контролю буде присвячено третій розділ дисертації (підрозділ 3.3).
Важливу роль грає зв’язок розвідувальних органв з громадськістю, без якого розвідка може перетворитися в недоторканну і закриту «охранку», що в правовій демократичній державі неприпустимо. Для розвідки, як і для інших державних структур, зв’язок із громадськістю за змістом є PR-технологією (public relations – зв’язок з громадськістю), що означає управління потоками інформації між розвідувальною структурою і суспільством. Мета PR-технології в розвідці – створення у свідомості пересічного співвітчизника, а також міжнародної спільноти позитивного іміджу про саму розвідувальну структуру, особливо про розвідника як патріота, особистість з найкращими професійними, діловими та моральними якостями. Для досягнення цієї мети в рамках PR керівництво органу зовнішньої розвідки вирішує такі завдання:
– встановлює і підтримує постійне спілкування, спрямоване на взаєморозуміння та співпрацю з представниками різних прошарків громадськості;
– отримує вичерпну та упереджену інформацію про громадську думку, що дає змогу вчасно реагувати на негативну її частину; 
– створює у громадськості впевненість, що розвідка дійсно служить інтересам народу, не дарма витрачає гроші платників податків, її сили, методи та засоби націлено на забезпечення національної безпеки, а не на збір негативної інформації про представників суспільства;
– своєчасно виявляє та нівелює можливі небезпеки або загрози для діяльності розвідки, що дає змогу бути готовим до будь-яких змін. У цьому сенсі PR виконує роль системи раннього оповіщення про небезпеку і допомагає впоратися з небажаними тенденціями.
– PR - технології допомагають розвідці вирішувати свої безпосередні завдання, а саме:
– встановлювати відносини співпраці на конфіденційній основі як з громадянами своєї держави, так і з іноземцями;
– якісно підбирати кадри на конкурсній основі з числа представників державної національної еліти;
– отримувати необхідну інформацію від державних структур, а також підприємств і організацій будь-якої форми власності тощо.
Для зв’язку з громадськістю у структурі ФСБ РФ спеціально створено Бюро зв’язків із громадськістю та ЗМІ (прес-бюро). Відкритих даних про подібну структуру в білоруській розвідці немає. На нашу думку, оскільки зовнішня розвідка входить до складу КДБ РБ, то й зв’язок із громадськістю щодо діяльності розвідки забезпечується, очевидно, через відповідний підрозділ КДБ. До речі, у структурі КДБ РБ цю функцію виконує прес-служба.
Однак у законодавстві про РО зв’язок із громадськістю визначено правовою нормою лише в Росії [77, ст. 9]. В Указі Президента РБ [66] про це немає жодного слова. 
Проведемо юридичний аналіз статті 9 Закону РФ [77]. Розглянемо першу частину статті 9, де записано таке:
– зв’язок із громадськістю можуть здійснювати як органи зовнішньої розвідки, так і їх співробітники;
– зв’язок може здійснюватися виключно через спеціально створені в РО відповідні служби (для СВР РФ – це прес-бюро);
– зв’язок здійснюється лише з громадськими організаціями, засобами масової інформації (ЗМІ) та з громадянами РФ).
Після ознайомлення з цією частиною статті постає багато запитань щодо її змісту та форми викладу нормативного матеріалу, а саме: 
1)	РО і будь-який його співробітник у сфері зв’язку із громадськістю виступають як рівнозначні суб’єкти, що неможливо ні за яких умов. До речі, яким чином буде здійснювати цей зв’язок, наприклад, розвідник − співробітник кадрового складу органу зовнішньої розвідки, який для виконання розвідувальних завдань займає посаду в федеральних органах виконавчої влади, на підприємствах, в установах і організаціях тощо без розкриття своєї належності до органів зовнішньої розвідки [77, ст.18]; 
2)	у частині 1 статті 9 подається вичерпний перелік суб’єктів, з якими може бути здійснено зв’язок. Але цей перелік не відображає повний зміст поняття «громадськість». На нашу думку, дуже точне тлумачення поняття громадськість дав український учений В. І. Московець: «Громадськість – це соціально активна частина суспільства (організована сукупність людей), яка за певних обставин так чи інакше згуртувалася навколо конкретних спільних інтересів та яка на добровільних засадах бере участь у суспільно-політичному житті країни, визначає основні напрямки його розвитку, користується великим впливом, повагою. Громадськість складається з однієї або більше фізичних чи юридичних осіб, їх об’єднань, організації або груп, які діють згідно з чинним законодавством України або практикою задля захисту своїх законних прав, свобод та інтересів у галузі політики, економіки, культури, охорони здоров’я, а також у соціальній, екологічній, міжнародній та інших сферах. Громадськість як активне соціальне утворення в певний момент об’єднує всіх тих, хто стикається з спільною проблемою, яка стосується суспільних інтересів, і може разом шукати шляхи її розв’язання» [99, с. 633];
3)	якщо зв’язок може здійснюватися виключно через прес-бюро, то має бути затверджено відкрите Положення про цей структурний підрозділ, щоб усі його співробітники та представники громадськості мали уявлення про повноваження і компетенцію прес-бюро, порядок звернення та отримання потрібної інформації. На цей порядок, звичайно, мало бути посилання в Законі [77], тобто у статті 9. До речі, ознайомившись з матеріалами офіційного сайту СВР РФ в Інтернеті, можна сказати, що прес-бюро веде активну діяльність. Воно організує та проводить прес-конференції, брифінги, кіно- і відео перегляди для представників ЗМІ; взаємодіє з авторами публікацій з розвідувальної тематики; приймає листи, звернення від громадян та представників громадських організацій; а якщо у зверненні містяться питання, вирішення яких не входить до компетенції СЗР РФ, дає роз’яснення, куди і в якому порядку потрібно звернутися. Під час особистого прийому громадянину може бути відмовлено в подальшому розгляді звернення, якщо йому раніше було дано відповідь по суті порушених у зверненні питань. Як бачимо, зв’язки прес-бюро СЗР РФ з громадськістю багатосторонні і різноманітні, а тому вони мають бути ретельно врегульовані в правовому відношенні, хоча б так, як це зроблено в Білорусі. На сайті КДБ РБ, наприклад, розміщено інформацію щодо вимог до подання запиту від представника ЗМІ. Запит має бути оформлено на редакційному бланку, підписано керівником ЗМІ і завірено печаткою. Зміст запиту: основна тема (предмет запиту); перелік питань, що цікавлять; коли і де буде використано надану інформацію; прізвище, ім’я, по-батькові відповідального співробітника ЗМІ; адреса, телефон та інша контактна інформація. Журналісти зарубіжних засобів масової інформації повинні мати свідоцтво про акредитацію в РБ (акредитаційну картку), видане Міністерством закордонних справ РБ;
4)	у наведеному переліку суб’єктів, з якими розвідувальні структури можуть здійснювати зв’язок, чомусь немає такого суб’єкта, як громадськість іноземних держав. Крім того, не вказано на можливість встановлення зв’язку не тільки з громадянами своєї держави, а й з іноземцями, особами без громадянства, а також з іноземними ЗМІ.
Друга частина статті 9 Закону РФ [77] містить застереження, пов’язані із забезпеченням режиму державної таємниці або дотриманням конституційних прав та свобод громадян, зокрема:
1) матеріали, надані засобам масової інформації про діяльність органів зовнішньої розвідки РФ, не мають містити відомостей про державну таємницю;
2) не підлягає розголошенню інформація, яка зачіпає особисте життя, честь і гідність громадян, що стала відомою органам зовнішньої розвідки РФ у процесі їх діяльності, за винятком випадків, передбачених федеральним законом;
3) з метою запобігання можливому використанню засобів масової інформації для розголошення відомостей про органи зовнішньої розвідки РФ, що становлять державну таємницю, автори підготовлених для опублікування матеріалів про зовнішню розвідку або редакції засобів масової інформації, які отримали ці матеріали, мають право звернутися за експертним висновком до відповідного органу зовнішньої розвідки, який встановлює наявність або відсутність у цих матеріалах таємних відомостей і надає такий висновок автору або в редакцію засобу масової інформації;
4) опублікування засобами масової інформації матеріалів про зовнішню розвідку РФ, які містили відомості про державну таємницю, що призвело до її розголошення, або опублікування неправдивих відомостей, що завдало органам зовнішньої розвідки, їх співробітникам моральної чи матеріальної шкоди, тягне за собою відповідальність згідно з федеральними законами.
Як бачимо, російський законодавець у статті 9 Закону [77] фактично навіть не намагався врегулювати нормою права дуже серйозний аспект суспільних відносин між спеціальною службою (в особі прес-бюро) і представниками громадськості. Хоча саме для цього й розробляється та видається нормативно-правовий акт. Застереження, наведені у статті стосовно збереження державної таємниці, визначено в Законі РФ «Про державну таємницю» [100], тому у статті достатньо було послатися на цей закон.
Безумовно, в законодавстві про органи зовнішньої розвідки однієї лише констатації факту забезпечення зв’язку занадто мало. У законі має бути окрема стаття, а може, навіть розділ про зв’язок із громадськістю. У статті (розділі) має бути чітко визначено основне коло суспільних відносин між розвідкою і громадськістю, що потребують правового регулювання. Також доцільно визначати коло основних суб’єктів, що можуть звертатися до органу зовнішньої розвідки, і включати до цього кола представників іноземної громадськості. Насамкінець, у статті (розділі) має бути посилання на чинне відкрите Положення про діяльність прес-бюро. 
Принципи і форми взаємодії органів зовнішньої розвідки з розвідувальними та контррозвідувальними службами іноземних держав, а також взаємовідносини з органами державної влади, підприємствами, установами та організаціями. У демократичній правовій державі розвідка не може функціонувати окремо без взаємодії з іншими спеціальними службами, встановлення взаємовідносин з державними органами, У країнах з тоталітарною формою правління, навпаки, розвідувальні структури не взаємодіють, а використовують можливості всіх державних органів, сили і засоби контррозвідувальних та правоохоронних органів у своїх інтересах, і роблять це найчастіше за принципом верховенства, а іноді й диктату. Забезпечення належного правового регулювання питань взаємодії органів зовнішньої розвідки з усіма суб’єктами держави є найважливішим завданням законотворців під час розробки нормативно-правових актів.
Безперечно, управління системою, в якій взаємодіють різні державні органи, є прерогативою держави в особі президента або іншого керівника. Державне управління означає не тільки вплив вищого керівництва на кожну державну структуру, а й створення належних організаційних умов для співпраці всіх її суб’єктів, що забезпечує цілеспрямоване й ефективне їх функціонування. 
Взаємодія розвідки з іншими державними структурами передбачає прямий і зворотний зв’язок. Прямий – це управлінський вплив держави шляхом встановлення загальних і обов’язкових правил взаємодії, зворотний – інформаційне звернення суб’єктів взаємодії до керівництва держави за результатами аналізу досвіду своєї практичної співпраці, ініціативи знизу щодо підвищення ефективності взаємодії через сприйняття результативності прямого зв’язку. Тобто, держава через зворотній зв’язок отримує інформацію щодо фактичного стану взаємодії, наявності проблемних питань. Через це вносяться корективи в загальні правила і знову здійснюється новий цикл управлінського впливу держави. Отже, в питаннях взаємодії розвідки з іншими суб’єктами держави важливе значення має оптимальне поєднання результатів прямого і зворотного зв’язку.
Проаналізуємо з цього приводу законодавство РБ та РФ − Закон РФ [77] та Указ Президента РБ [66].
В Указі Президента РБ [66] питання правового регулювання взаємодії органів зовнішньої розвідки з іншими суб’єктами висвітлено вельми поверхово. Згідно з [66, пп.1.5, 1.6] взаємодіяти можуть лише:
– вітчизняні розвідувальні служби на підставі спільних нормативно-правових актів уповноважених державних органів суб’єктів зовнішньої розвідки;
– вітчизняні розвідувальні служби та розвідувальні і контррозвідувальні служби інших держав на підставі міжнародних угод РБ. Представники суб’єктів зовнішньої розвідки РБ відряджаються до інших держав у порядку, встановленому законодавчими актами та міжнародними договорами Республіки Білорусь.
Як бачимо, в Указі Президента РБ [66] до переліку суб’єктів взаємодії розвідки не включено вітчизняні контррозвідувальні і правоохоронні структури, інші державні органи, організації, установи, підприємства тощо. Отже, на нашу думку, білоруський законодавець, регулюючи питання взаємодії розвідки, виходив лише з двох принципів: функціонального (професійного), за яким розвідка може взаємодіяти лише зі спорідненими структурами, та принципу конспірації (закритості), згідно з яким вітчизняні державні контррозвідувальні і правоохоронні структури не мають права взаємодіяти із розвідувальними структурами, щоб не допускати витоку інформації.
На відміну від Закону РФ [77] в Указі Президента РБ [66] є вельми цікавий припис: «координація зовнішньої розвідки (курсив наш. – В.П.) забезпечується Радою безпеки Республіки Білорусь» [66, п. 1.8.]. Таким чином, загальне керівництво суб’єктами зовнішньої розвідки здійснює Президент РБ, безпосереднє управління зовнішньою розвідкою здійснюють у рамках своїх повноважень керівники суб’єктів зовнішньої розвідки і розвідувальних служб, а їх діяльність координує Рада безпеки РБ. 
Відомо, що сутність координації полягає у взаємоузгодженні, впорядкуванні діяльності різних органів для досягнення спільної мети, синхронізації та об’єднанні зусиль в єдину систему. Координація також передбачає процес розподілу діяльності в часі, приведення її окремих елементів в єдину систему, що дає можливість найбільш ефективно й оперативно досягати поставленої мети. Є також правове визначення цього терміну, яке наведено в Положенні про координацію діяльності правоохоронних органів у боротьбі зі злочинністю (Указ Президента РФ від 18 квітня 1996 року № 567): координація – це розробка та реалізація узгоджених заходів для досягнення спільної мети [101, п. 1]. 
Поняття координація за своїм змістом дуже близьке до понять керівництво, управління. Найчастіше координація є складовою управління. Тому визначення білоруським законодавцем в [66, п.1.8] завдання Ради безпеки РБ щодо координації діяльності РО – це явне перебільшення її повноважень. До речі, це суперечить й Положенню про Раду безпеки РБ [102], в якому завдання щодо координації діяльності органів зовнішньої розвідки немає.
Російський законодавець на відміну від білоруського більш чітко визначив принципи і форми взаємодії органів зовнішньої розвідки. 
По-перше, окреслено більш широке коло суб’єктів, з якими зовнішня розвідка взаємодіє. Згідно з [77, ст. 15] вона взаємодіє:
– з федеральними органами виконавчої влади, що провадять КРД (тобто з ФСБ РФ);
– з органами державної охорони;
– з розвідувальними і контррозвідувальними службами іноземних держав;
– з вітчизняними органами виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями
Крім того, органи зовнішньої розвідки взаємодіють між собою, а в рамках одного органу в інтересах виконання спільних завдань взаємодія зорганізується між окремими підрозділами.
По-друге, в частині 1 статті 15 Закону [77] вказано, що принципи та форми взаємодії органів зовнішньої розвідки як один з одним, так і з ФСБ РФ та органами державної охорони визначаються законодавством РФ й угодами, що укладаються на його основі. Треба зазначити, що на цей час подібного закону немає, так само як і угод. Але, в Інтернет - ресурсах можна знайти багато спільних наказів СЗР РФ з ФСБ РФ та іншими правоохоронними органами за різними напрямами діяльності, особливо у сфері оперативно-розшукової діяльності. Усі ці накази не регулюють питання взаємодії органів зовнішньої розвідки саме у сфері РД. На нашу думку, принципи і форми взаємодії можна було б визначити саме у статті 15 Закону [77], в такому разі не потрібно було б розробляти та видавати додатковий закон.
По-третє, російський законодавець, як і білоруський, також визначив правовою нормою питання взаємодії своєї зовнішньої розвідки з розвідувальними та контррозвідувальними службами іноземних держав, але зробив це дуже обережно, замінивши слово «взаємодія» іншим – «взаємовідносини». У Законі РФ [77, ст.15, ч. 2 та 3] читаємо: «взаємовідносини (курсив наш. – В.П.) органів зовнішньої розвідки Російської Федерації з розвідувальними і контррозвідувальними службами іноземних держав встановлюються на основі міжнародних договорів Російської Федерації, зокрема договорів міжвідомчого характеру. У рамках встановлених взаємовідносин (курсив наш. – В.П.) офіційні представники органів зовнішньої розвідки Російської Федерації відряджаються до іноземних держав у порядку, визначеному Президентом Російської Федерації». 
Зазначимо, що стаття 15 має назву «Принципи та форми взаємодії органів зовнішньої розвідки Російської Федерації між собою, органів зовнішньої розвідки Російської Федерації з федеральними органами виконавчої влади, що здійснюють КРД, і органами державної охорони, а також з розвідувальними і контррозвідувальними службами іноземних держав». Як бачимо, ніяких «взаємовідносин» у назві статті немає. Відтак, з іноземними спецслужбами російська зовнішня розвідка має взаємовідносини, а з вітчизняними – взаємодію.
По-четверте, в частині 2 статті 15 звертає на себе увагу таке словосполучення: «… зокрема договорів міжвідомчого характеру». Воно свідчить про те, що російський законодавець, унормовуючи питання взаємодії своєї розвідки з розвідувальними та контррозвідувальними службами іноземних держав, пішов набагато далі, ніж білоруський, давши можливість органам зовнішньої розвідки в рамках міжнародних угод напряму укладати договори з розвідувальними та контррозвідувальними органами іноземних держав, тобто договори міжвідомчого характеру.
По-п’яте, російський законодавець взаємодію органів зовнішньої розвідки з федеральними органами виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями в назві статті 16 Закону [77] визначив так: «Взаємовідносини органів зовнішньої розвідки Російської Федерації з федеральними органами виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями Російської Федерації». Однак у частині другій цієї статті «взаємовідносини» вже названо «взаємодією»: «порядок взаємодії (курсив наш. – В.П.) органів зовнішньої розвідки Російської Федерації з федеральними органами виконавчої влади в питаннях, що стосуються надання сприяння органам зовнішньої розвідки Російської Федерації в розвідувальній діяльності, визначається Президентом Російської Федерації» [77, ст. 16, ч. 2]. 
Характер взаємовідносин визначено в частині 1 статті 16 Закону [77] за допомогою лексеми сприяння: «федеральні органи виконавчої влади сприяють (курсив наш. – В.П.) органам зовнішньої розвідки Російської Федерації у провадженні ними розвідувальної діяльності, якщо вона не пов’язана зі зміною основних напрямів діяльності зазначених федеральних органів виконавчої влади. Відшкодування витрат за надання такого сприяння є витратним зобов’язанням Російської Федерації». При цьому законодавець визначає два шляхи унормування взаємодії (взаємовідносин). Перший – через визначення Президентом РФ порядку взаємодії з органами виконавчої влади з питань здійснення сприяння. Другий − через визначення умов взаємовідносин РО з органами виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями шляхом укладання відповідних договорів. 
Отже, порівняльно-правовий аналіз законодавчих положень щодо взаємодії органів зовнішньої розвідки один з одним, з вітчизняними та закордонними розвідувальними і контррозвідувальними службами, а також з органами виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями свідчить про те, що в цілому законодавці обох країн несумлінно поставилися до унормування цього вкрай важливого питання. 
Так, білоруський законодавець максимально скоротив кількість суб’єктів, з якими РО можуть взаємодіяти. Російський – незважаючи на те що назва статті 15 Закону РФ [77] починається словами «Принципи і форми взаємодії…», у самій статті не спромігся назвати ані жодного принципу, ані жодної форми.
На наш погляд, доцільно було б у відповідних статтях Закону РФ [77] та пунктах Указу Президента РБ [66] визначити такі принципи взаємодії: верховенство права; законність; поєднання та врахування інтересів всіх сторін під час взаємодії; самостійність суб’єктів взаємодії в межах їх повноважень; взаємна злагода та порозуміння під час вироблення спільного рішення; добровільність укладення угод; взаємна відповідальність; розумна гласність, прозорість тощо.
Щодо форм взаємодії варто було б назвати основні з них:
– створення спільних тимчасових груп або комісій для вирішення одноразових питань взаємодії;
– створення постійно діючих робочих груп або комісій для вирішення питань, що потребують постійної взаємодії;
– обмін інформацією (одноразово або на постійній основі) з урахуванням положень законодавства про охорону державної таємниці.
У статті, де йдеться про форми взаємодії доцільно також, на нашу думку, вказати, що головною структурою в ході організації та здійснення заходів взаємодії є органи зовнішньої розвідки.
У відповідній статті, крім принципів та форм, доцільно визначити правовими приписами напрями взаємодії, наприклад:
– удосконалення правового регулювання питань організації та реалізації заходів взаємодії;
– на основі міжнародних угод розробка та прийняття програм (планів) міжвідомчого характеру щодо відряджень співробітників розвідки до споріднених структур за кордоном;
– забезпечення фінансово-економічної основи взаємодії (наприклад, для відрядження співробітників розвідки до іноземних держав як офіційних представників тощо).
Теоретичні аспекти 
Зміст та співвідношення категорій і понять, що відображають сферу розвідувальної діяльності (розвідка, зовнішня розвідка, розвідувальні органи, розвідувальні служби, розвідувальна діяльність, розвідувальна інформація та ін.). Будь-яка наука або теорія має оперувати тільки їй притаманними категоріями (поняттями).
Розвідувальна теорія або теорія розвідки в цьому сенсі не є виключенням. Науковцями багатьох країн у сфері РД досліджена, визначена та обґрунтована величезна кількість як основних, загальних, так і спеціальних, суто професійних категорій, термінів, понять. При цьому, вони мають свої, так звані, «корені» не лише в теорії розвідки, але й в багатьох інших науках – політології, соціології, психології, теорії права тощо.
Більшість правових (юридичних) понять застосовується у законодавстві про зовнішню розвідку суто в тому значенні, в якому вони використовуються в інших галузях права. Наприклад, такі категорії (поняття) як: «допуск до відомостей, що становлять державну таємницю», «проходження військової служби», «права, повноваження, компетенція», «пенсійне забезпечення», «укладення трудової угоди, контракту» тощо.
Але, є низка понять і категорій, котрі відображають наукові підходи відносно сутності РД, її змісту. У той же час вони мають відношення і до правових (юридичних) наук (наприклад, «зовнішня розвідка» − як сукупність державних органів; «розвідувальна діяльність» − цілі, завдання, функції тощо цієї діяльності; «розвідувальна інформація» − її збір, зберігання, розповсюдження, розпорядження тощо). Ці категорії також вельми широко застосовуються в законодавстві про органи зовнішньої розвідки.
В даному дослідженні автор робить спробу здійснити порівняльно-правовий аналіз тільки тих категорій і понять, які, по-перше, відображають теорію розвідки, а по-друге, визначені у законодавстві про РД лише в правовому сенсі. Тобто, ці поняття та категорії носять суто юридичну спрямованість і жодним чином не підміняють загальні або спеціальні наукові терміни (поняття). 
Задля більшого обґрунтування наведених нижче висновків проаналізуємо категорії та поняття, що містяться в Законі РФ «Про зовнішню розвідку» [77], Указі Президента РБ «Про питання зовнішньої розвідки» [66], Законі Республіки Казахстан «Про зовнішню розідку» [86], Законі України «Про розвідуваьні органи України» [87], Законі Грузії «Про розвідувальну діяльність» [90] та Законі Литовської Республіки «Про розвідку» [88]. 
Порівнюючи законодавство шістьох держав одразу ж стає зрозумілим, що крім РФ законодавці останніх п’яти країн (РБ, РК, Грузії, України та Литви) визнали за необхідне в перших статтях своїх законів про зовнішню розвідку навести основні терміни та розкрити їх значення, в якому вони вживаються у законодавстві. Російський законодавець в Законі [77] не став визначати категорії в окремій статті, але навів їх у самому тексті нормативно-правового акту. Що це за терміни – покажемо в наступній таблиці 2.
Таблиця 2
Основні терміни, що застосовуються у законодавстві
Терміни	Україна	Казахстан	Білорусь	Росія	Грузія	Литва	
Зовнішня розвідка		+	+	+			
Розвідка						+	
Розвідувальна діяльність	+	+				+	
Розвідувальна інформація	+	+	+	+	+	+	
Розвідувальні органи	+						
Суб’єкти зовн. розвідки			+				
Розвідувальна служба			+			+	
Органи зовнішньої розвідки				+			
Націон. розвідувальна програма					+		
Зовнішня контррозв. діяльність					+		
Службовець розвідки							
Таємний співробітник розвідки						+	
Позначка «+» – наявність законодавчого визначення категорії.
Як бачимо, законодавці всіх держав визначили у своїх нормативно-правових актах зміст категорії «розвідувальна інформація». Задля порівняльно-правового аналізу наведемо їх за оригіналами текстів.
Так, згідно Закону України «розвідувальна інформація – це усні та зафіксовані на матеріальних носіях (у тому числі у зразках виробів і речовин) відомості, які неможливо отримати офіційним шляхом, про реальні та потенційні можливості, плани, наміри і дії іноземних держав, організацій та окремих осіб, що загрожують національним інтересам України, а також про події і обставини, що стосуються національної безпеки і оборони» [87, ст.1].
В Законі РК читаємо: «розвідувальна інформація – інформація, яка отримана і (або) використана для забезпечення національної безпеки Республіки Казахстан» [86, ст.1].
В Указі Президента РБ наведено таке трактування «розвідувальної інформації» – «здобуті в результаті зовнішньої розвідки дані про реальні і потенційні зовнішні загрози національній безпеці Республіки Білорусь, а також інші відомості, що становлять інтерес для Республіки Білорусь» [66, п.1.1.].
В Законі Грузії «розвідувальна інформація» трактується як «дані про цілі, плани та дії, які спрямовані проти національних інтересів Грузії, реальні і потенційні можливості іноземних держав, організацій та осіб, а також інші явища і обставин, пов’язані з державною безпекою» [90, ст. 3].
Приблизно так визначається «розвідувальна інформація» й в Законі Литовської Республіки – «дані про реальні або потенційні можливості, дії, плани або наміри іноземних держав, організацій, осіб, що викликають чи здатні викликати зовнішні загрози, фактори ризику або небезпеки для Литовської держави, а також інші дані, що мають значення для забезпечення національної безпеки» [88, ст. 2].  
Насамкінець, в Законі РФ під «розвідувальною інформацією» розуміється – «здобута та оброблена інформація про реальні та потенційні можливості, дії, плани і наміри іноземних держав, організацій та окремих осіб, що зачіпають життєво важливі інтереси Російської Федерації» [77, ст.2].
Навіть поверхневий аналіз наведених з нормативно-правових актів визначень категорії «розвідувальна інформація» свідчить про те, що законодавці зовсім по-різному сприймають її.
Так, законодавець РК дуже широко визначив цю категорію. Настільки в загальному сенсі, що стає важко відрізнити інформацію, яку здобуває розвідка, від інформації, яку офіційно отримують за кордоном інші державні структури, наприклад, дипломатичні установи міністерства закордонних справ, закордонні фінансові підрозділи (філії банків) тощо. Також, використано дієслово «отримана», але за кордоном розвідка інформацію не «отримує», а «добуває»: отримує інформацію будь-яка інша закордонна структура, тільки не розвідка. Сферу реалізації добутої розвідувальної інформації казахстанський законодавець визначає через словосполучення – «яка використана для забезпечення національної безпеки Республіки Казахстан». Це також дуже загальне формулювання. Інформація розвідки не просто використовується для забезпечення національної безпеки, а в першу чергу добувається задля прийняття керівництвом країни політичних рішень. Тому, розвідувальна інформація має торкатися загроз (ворожих планів, намірів, потенційних можливостей щодо конкретних дій), які можуть нанести шкоду державі або її національним інтересам. 
Більш ретельно визначили категорію «розвідувальна інформація» білоруський, грузинський та литовський законодавці. Вони одразу ж вказали, що інформація має розвідкою добуватись, що вона має торкатися  реальних і потенційних зовнішніх загроз національній безпеці. У той же час друга частина наведених категорії, як й у казахстанського законодавця, сформульовані дуже широко – «а також інші відомості, що становлять інтерес для Республіки Білорусь» або «явища і обставини, пов’язані з державною безпекою». Тобто, «інші відомості, що становлять інтерес» можливо отримати за кордоном й без застосування спеціальних сил та засобів розвідки.
Ще більш ретельно підійшов до визначення даної категорії російський законодавець. Крім визначення того, що інформація має бути здобутою розвідкою, що вона має відображати потенційні можливості, плани, наміри про загрози, він зробив істотне доповнення, а саме: розвідувальна інформація має бути не тільки здобутою, але й обробленою. Тобто, через визначену таким чином категорію законодавець РФ робить недвозначний натяк на те, що крім здобутої до розвідувальної інформації цілком можливо віднести й інтелектуальний продукт розвідки. Йдеться про результати інформаційно-аналітичної діяльності розвідки. Загально відомо, що завдяки аналітичній діяльності розвідувальні структури багатьох розвинутих країн світу отримують значно більше важливої інформації ніж за допомогою використання розвідкою «традиційних» сил та засобів [34].
Насамкінець, український законодавець, на нашу думку, найбільш вдало визначив категорію «розвідувальна інформація». Він сфокусував в ній все те, що намагались включити в категорію законодавці РБ, РК та РФ. Але, пішов ще далі і включив в неї найважливішу юридичну ознаку, що дійсно відрізняє розвідувальну інформацію від будь-якої іншої. Ця ознака – «відомості, які неможливо отримати офіційним шляхом». 
Необхідно віддати належне українському законодавцю, який вдало включив цю ознаку в одну із найважливіших категорій розвідувальної теорії, що дозволило йому чітко відокремити інформацію, що отримується за кордоном «офіційним шляхом», тобто офіційними представництвами держави (дипломатичні представництва та консульські установи, представництва українських ЗМІ за кордоном тощо) від інформації, що добувається силами та засобами розвідки. Дуже вдалою є кінцівка формулювання категорії, згідно з якою до розвідувальної інформації також належать відомості «про події і обставини, що стосуються (курсив наш. – В.П.) національної безпеки і оборони» [87, ст. 1] (зазначимо, що не для забезпечення національної безпеки – як це визначили казахстанський та  литовський законодавці, а лише те, що стосується національної безпеки), але ці відомості також мають бути отримані виключно за допомогою сил та засобів розвідки, а не через офіційні можливості.
Але, незважаючи на всі позитивні моменти, явним недоліком формулювання категорії українським законодавцем є те, що він не вказав про належність до розвідувальної інформації, так званої, «похідної інформації», що є результатом інформаційно-аналітичної діяльності підрозділів розвідки.
Отже, враховуючи позитивні і негативні моменти в наведених вище визначеннях розвідувальної інформаціі, можна запропонувати авторський варіант категорії. Розвідувальна інформація – це дані, отримані та здобуті в результаті застосування сил та засобів розвідки і які мають відношення до національної безпеки і оборони. 
За наведеними показниками вищезазначеної таблиці 2 видно, що після «розвідувальної інформації» на «другому» місці знаходиться категорія «зовнішня розвідка». Для подальших міркувань наведемо витяги із нормативно-правових актів. 
Так, законодавець РК визначив цю категорію наступним чином: «зовнішня розвідка Республіки Казахстан − система гласних і негласних розвідувальних, організаційних і управлінських заходів, що здійснюються відповідно до законодавства на території Республіки Казахстан і за її межами для забезпечення національної безпеки Республіки Казахстан» [86, ст.1].
В Законі РФ [77] читаємо: «зовнішня розвідка Російської Федерації як сукупність спеціально створюваних державою органів – органів зовнішньої розвідки Російської Федерації – є складовою частиною сил забезпечення безпеки Російської Федерації і покликана захищати безпеку особистості, суспільства і держави від зовнішніх загроз з використанням визначених цим Федеральним законом методів і засобів» [77, ст.1].
В Указі Президента РБ [66] поняття «зовнішня розвідка» визначено через категорію «діяльності»: «зовнішня розвідка – особливий вид діяльності суб’єктів зовнішньої розвідки, який передбачає захист життєво важливих інтересів особистості, суспільства та держави шляхом добування і використання розвідувальної інформації, а також надання сприяння державним органам й організаціям в реалізації заходів в сфері політичного і соціально-економічного розвитку Республіки Білорусь» [66, п.1.1.].
Український, литовський та грузинський законодавці взагалі не використовують у своїх нормативно-правових актах [87, 88, 90, 103] словосполучення «зовнішня розвідка». Замість нього використовуються словосполучення «розвідувальні органи України» або «розвідка» або «установи, що входять до системи розвідки Грузії».
Аналіз наведених вище витягів із текстів нормативно-правових актів показує, що законодавці кожної держави абсолютно по-різному підійшли до визначення категорії «зовнішня розвідка».
Так, казахстанський законодавець під «зовнішньою розвідкою» розуміє «систему заходів», російський – «сукупність органів, що становлять складову частину сил забезпечення безпеки», білоруський – «особливий вид діяльності».
Необхідно зазначити, що законодавці кожної з трьох країн мають рацію подібним чином визначаючи цю категорію, бо дійсно, зовнішня розвідка – це і збір відомостей (як діяльність) про іноземні держави та про те, що відбувається на їх території; це й система заходів, щоб збір відомостей був належним і всеосяжним з використанням всього комплексу сил, засобів і методів; насамкінець, це і сукупність органів зовнішньої розвідки, до якої входять підрозділи політичної, економічної, воєнної, прикордонної розвідки тощо. 
Але, визначення змісту категорії в абсолютно різних площинах свідчить про те, що законодавці трьох країн застосували в своїх нормативно-правових актах не зовсім досліджене у науковому сенсі поняття. На думку автора, можливо тут зіграла свою роль хибний підхід до поділу розвідки на «внутрішню» і «зовнішню», хоча аналіз діючого законодавства РФ, РБ та КР про діяльність розвідки та контррозвідки не надає підстав стверджувати, що на їх територіях функціонує «внутрішня розвідка», бо законодавці трьох країн взагалі не використовують поняття «внутрішня розвідка». Маємо парадокс: «зовнішня розвідка» в законодавстві існує, а «внутрішньої розвідки», як її протилежності, взагалі немає в жодному нормативно-правовому акті, навіть на категоріальному рівні.
Стає зрозумілим, що український законодавець поступив дуже розумно, коли свій Закон [87] назвав не «Про зовнішню розвідку», а «Про розвідувальні органи України». Категорія «зовнішня розвідка», скоріш за все, носить інституційний характер, як певне явище в житті суспільства, натомість в нормативно-правовому акті мають бути визначені не складові явища, бо не вони вступають і є учасниками суспільних відносин, а саме розвідувальні структури (служби, органи). Саме під час РД розвідувальних органів останні вступають в правові відносини з іншими вітчизняними та іноземними суб’єктами, і ці відносини мають регулюватися правовими приписами.
Отже, зовнішня розвідка – це інституційна категорія, яка окреслює сукупність державних установ, що є частиною сил забезпечення національної безпеки держави від зовнішніх загроз.
Як бачимо з наведеної вище таблиці, тільки український законодавець застосував у своєму Законі [87] категорію «розвідувальні органи». Він сформулював її наступним чином: це – «спеціально уповноважені законом органи на здійснення розвідувальної діяльності. Розвідувальний орган України може функціонувати як самостійний державний орган, так і у складі центрального органу (курсив наш.– В.П.) виконавчої влади» [87, ст.1].
Як би там не було, але законодавці чотирьох держав, крім Грузії та Литви, широко використовують в нормативно-правових актах у сфері РД слово «орган» або «органи» (грузинський законодавець використовує категорію «установа розвідки», але, на наш погляд, ця категорія дуже близька до категорії «орган»). Навіть в Указі Президента РБ [66], в якому зовсім не використовується категорія «органи зовнішньої розвідки» серед «суб’єктів зовнішньої розвідки» все ж  визначено – «органи державної безпеки РБ». Литовський законодавець оперує категорією «розвідувальні служби», які є підрозділом (підрозділами) державного органу та наділені спеціальними повноваженнями [88, ст. 2].
Щоб уявити, чому категорія «орган» так широко використовується в законодавстві про зовнішню розвідку, спробуємо дослідити її зміст. 
По-перше, словосполучення  «розвідувальний орган» є скороченням від занадто великого – «спеціально уповноважений державою орган на право здійснення розвідувальної діяльності». Зрозуміло, що повноваження надаються через прийняття відповідного нормативно-правового акту (закон або указ президента). 
Якщо держава надала розвідувальному органу повноваження, звідси постає дуже серйозне питання, чи правомірно розглядати розвідувальний орган в якості звичайного державного органу? Питання виникає тому, що не всі держави відверто визначають розвідку державним органом. Наприклад, на відміну від РФ, РБ та РК тільки в Законах України «Про розвідувальні органи України» [87, ст.1] та «Про Службу зовнішньої розвідки України» [103] відверто визначено, що «Служба зовнішньої розвідки України є державним органом» [103, ст.1]. 
В Законі РФ [77] подібної категоричності немає, лише дуже обережно вказано, що зовнішня розвідка є «сукупністю спеціально створюваних державою органів», але не вказано, що вони є державними органами. Також обережно визначає «орган зовнішньої розвідки» законодавець Казахстану: «орган зовнішньої розвідки є військовим формуванням, відноситься до сил забезпечення національної безпеки Республіки Казахстан, має символіку, прапор, відомчі нагороди та нагрудні знаки, дійсне та умовне найменування» [86, ст.2]. У той же час, в Положенні Про Службу зовнішньої розвідки Республіки Казахстан «Сирбар» (далі – СЗР РК «Сирбар») та в Указі Президента України «Про Службу зовнішньої розвідки України» від 14.10.2004 року № 1239/2004 визначено, що вони є «спеціальними державними органами» [104, п.1; 105, п. 1]. Тобто, не просто звичайним «державним органом», а суто «спеціальним». В теорії держави і права поняття «спеціальний державний орган» взагалі не існує. 
Білоруський та литовський законодавці зовсім не застосовують до зовнішньої розвідки слово «орган». Вони розглядають розвідувальні структури лише у ранзі «розвідувальних служб», а органами називають тільки суб’єктів зовнішньої розвідки, до яких ці служби відносяться [66, п.1.1.; 88, ст.2].
По-друге, згідно з положеннями теорії держави і права державний орган визначається як «складова частина (елемент) державного апарату, що має відповідно до закону власну структуру, певні владні повноваження з управління конкретною сферою суспільного життя, виконання яких забезпечується примусовою силою держави (курсив наш. – В.П.)» [106]. Існує багато інших понять державного органу, але ми наведемо лише той, що кардинально відрізняється від першого. Це – «громадянин або організація, які виступають від імені держави, наділені державно-владними повноваженнями, уповноважені державою на здійснення його завдань і функцій в певній сфері і діють в рамках своєї компетенції відповідно до порядку, встановленого державою [107]. 
Таким чином, з точки зору наведених вище визначень, РО дійсно:
– створюється за правилами, що визначає держава;
– є складовою єдиної системи органів державної влади (виконавчої гілки влади);
– є самостійною організаційно відокремленою одиницею державного апарату;
– спеціалізується для здійснення певної функції, тобто захисту держави від зовнішніх загроз;
– наділяється компетенцією, яка необхідна для реалізації функції.
Саме у компетенції, що являє собою сукупність предмету ведення та призначення розвідки, її цілей, завдань, функцій, прав, обов’язків, форм і методів діяльності, знаходять своє відображення державно-владні повноваження РО. У свою чергу, державно-владні повноваження дозволяють розвідці вирішувати в межах своїх повноважень різноманітні питання, але найголовнішими з них є: 
– видання нормативно-правових актів, що регулюють певні суспільні відносини у сфері РД;
– забезпечення виконання цих актів.
Право розвідки на самостійне видання та забезпечення виконання прийнятих нормативно-правових актів, але тільки у сфері РД, – це явний показник того, що орган зовнішньої розвідки є розвідувальним державним органом. 
По-третє, розвідка, як державний орган, функціонує на чітко визначеній правовій основі. Статус РО закріплюється в нормативно-правовому порядку – окремими нормами конституції, в законах, інших нормативно-правових актах, у тому числі відомчих. Наприклад, в Законі РФ зазначено, що «правову основу розвідувальної діяльності становлять Конституція Російської Федерації, даний Федеральний закон, інші федеральні закони та інші нормативні правові акти федеральних органів державної влади, що стосуються зовнішньої розвідки Російської Федерації. Органи зовнішньої розвідки Російської Федерації в межах своїх повноважень і відповідно до законодавства Російської Федерації видають нормативні правові акти, які регулюють їх діяльність» [77, ст.3]. В Законі України читаємо: «Правову основу діяльності Служби зовнішньої розвідки  України становлять Конституція України, Закон України «Про розвідувальні органи України», цей та інші закони України, видані на їх виконання акти Президента України, інші нормативно-правові акти, а також міжнародні договори України, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України» [103, ст.2]. Так само визначено й в законодавстві РК, але замість «правової основи» в Законі РК стаття 3 має назву «Законодавство Республіки Казахстан про зовнішню розвідку» [86, ст.3]. Але, в Указі Президента РБ [66] правова основа для діяльності білоруських розвідувальних служб зовсім не визначена.
По-четверте, розвідувальний орган створюється у порядку, що встановлюється державою. Наприклад, в Законі РФ читаємо: «Створення, реорганізація та ліквідація самостійного органу зовнішньої розвідки Російської Федерації здійснюються в порядку, що встановлюється федеральним законом та регулює утворення федеральних органів виконавчої влади. Рішення про створення, реорганізацію та ліквідацію органу зовнішньої розвідки Російської Федерації в складі федерального органу виконавчої влади приймаються Президентом Російської Федерації за поданням керівника відповідного федерального органу виконавчої влади» [77, ст.10]. 
Але, визначені конституцією, законами правові норми про статус розвідувального органу мають доволі загальний характер, тому вони, як й у будь-якого іншого державного органу, конкретизуються в Положеннях про певний розвідувальний орган: «Положення про органи зовнішньої розвідки Російської Федерації затверджуються Президентом Російської Федерації» [77, ст.10]. 
До речі, на теперішній час положення про основні розвідувальні органи (СЗР РФ, зовнішню розвідку РБ та СЗР України) мають закритий характер, тобто їх тексти неможливо знайти в Інтернет-ресурсах (посилання є, наприклад [108], а текстів – немає). Скоріш за все, в них міститься інформація з обмеженим доступом. Хоча, Положення про КДБ РБ [109] та ФСБ РФ [110] у текстових варіантах знаходяться у відкритому доступі в Інтернет-ресурсах. 
Вельми оригінально зробив законодавець РК. Майже весь текст Положення про СЗР РК «Сирбар» можна знайти в Інтернет-ресурсах, але в тексті зміст пунктів з 48 до 118 відсутній. Зазначені пункти відмічено позначкою «секретно» [104, п.п. 48-118].
На нашу думку, коли законодавець відносить законом орган зовнішньої розвідки до «державного органу», Положення про його функціонування, як нормативно-правовий акт, обов’язково має бути у відкритому виданні, у тому числі й в Інтернет-ресурсах. Якщо є потреба, то окремі структурні складові (розділи, статті, пункти, підпункти тощо) цього нормативно-правового акту можуть бути з позначкою «таємно».
По-п’яте, розвідувальний орган, як звичайний державний орган, уповноважується державою здійснювати її завдання і функції шляхом прийняття відповідного нормативно-правового акту. Тим самим держава реалізує одну із своїх основних державних функцій – охоронну функцію. Але, законодавці не всіх країн визначають завдання і функції для органів зовнішньої розвідки. Так, в Законі РФ [77] відсутні чіткі визначення завдань і функції. Замість них сформульовано шляхи,  або за допомогою чого можна здійснити  РД: «Розвідувальна діяльність здійснюється органами зовнішньої розвідки Російської Федерації за допомогою:
1) добування та обробки інформації про реальні і потенційні можливості, дії, плани і наміри іноземних держав, організацій та осіб (далі – розвідувальна інформація), що зачіпають життєво важливі інтереси Російської Федерації;
2) надання сприяння в реалізації заходів, що здійснюються державою в інтересах забезпечення безпеки Російської Федерації» [77, ст.2].
В Законах України [87, 103], так само й в Указі Президента РБ [66], завдання для зовнішньої розвідки ретельно визначено, натомість немає жодної функції.
Тільки в нормативно-правових актах РК визначено і завдання і функції. При цьому, в Законі РК [86, ст.4] визначено завдання розвідувальної діяльності (в Законі України [87, ст.4] – завдання розвідувальних органів), а в Положенні про СЗР РК«Сирбар» – функції [104, п.15]. Докладно про завдання та функції РО буде досліджено у третьому розділі дисертації.
Орігинально визначає завдання розвідувальним службам законодавець Литви, зазначивши, що завдання їм формулюють керівники державних структур, до складу яких вони входять (міністр охорони краю та генеральний директор Департамеинту державної безпеки) [88, ст. 9].
По-шосте, органи зовнішньої розвідки або розвідувальні органи, як ми зазначали вище, є державними органами. У той же час їх можна називати і органами держави. У цьому випадку автор підтримує точку зору вчених-юристів, які розглядають категорії державний орган і орган держави тотожними [16, 17, 18, 19, 20].
Отже, можна надати авторське бачення категорії «розвідувальний орган» – це державний орган в системі органів виконавчої гілки влади, який виконує спеціальну функцію щодо забезпечення національної безпеки держави від зовнішніх загроз та наділяється спеціальною компетенцією для реалізації цієї функції.
Стосовно вкрай важливої категорії «розвідувальна діяльність», то вона визначена лише у законодавстві України, Литви та РК. Так, в Законі України читаємо, що розвідувальна діяльність – це «діяльність, яка здійснюється спеціальними засобами і методами з метою забезпечення визначених законом органів державної влади розвідувальною інформацією, сприяння реалізації та захисту національних інтересів, протидії за межами України зовнішнім загрозам національній безпеці України» [87, ст.1]. Згідно із Законом Литовської Республіки «Про розвідку» розвідувальна діяльність – це «збір, обробка та аналіз розвідувальної інформації, а також інша діяльність розвідувальної служби, яка спрямована на забезпечення національної безпеки» [88, ст. 2]. За іншим формулюванням, але за подібним змістом визначає цю категорію і законодавець РК: «розвідувальна діяльність суб’єктів зовнішньої розвідки − діяльність з добування, обробки та використання розвідувальної інформації, а також сприяння реалізації заходів, що здійснює держава в інтересах забезпечення національної безпеки Республіки Казахстан» [86, ст.1].
В літературі зустрічається багато різних визначень категорії «розвідувальна діяльність». Але, більшість з них пов’язують її із зовнішньополітичною діяльністю держави: «Розвідувальна діяльність держави – напрям зовнішньополітичної діяльності держави (курсив наш. – В.П.), що здійснюється з метою забезпечення реалізації зовнішньої політики держави з використанням.. спеціальних органів для проведення такої діяльності, специфічних сил, засобів, форм та методів» [111, с. 101]. Подібну точку зору не тільки підтримує, але й розвиває А. Н. Михайленко, який підсумовуючи свою наукову статтю робить висновок про те, що «розвідувальна діяльність є найважливішим елементом зовнішньополітичної діяльності держави, яка може бути ефективно використана в міжнародних відносинах. В розвідці відображаються всі ті тенденції, які трапляються в міжнародних відносинах (курсив наш. – В.П.)» [112, с. 73].
На думку автора, у законодавстві України, Литви та РК законодавці поступили правильно, що не стали визначати «розвідувальну діяльність» як складову зовнішньополітичної діяльності держави, тим більше надавати її статус «найважливішого елементу зовнішньополітичної діяльності». Безумовно, що РД якимось чином відображає зовнішньополітичну складову, але вона в першу чергу пов’язана із забезпеченням національної безпеки від зовнішніх загроз.
Безперечно, що в теорії розвідки категорія «розвідувальна діяльність» є найбільш вагомою. Саме ця категорія акумулює зміст діяльності, її складові (ціль, завдання, функції, методи, засоби тощо), особливий характер, що відрізняє саме РД від діяльностей інших державних органів.
На нашу думку, категорія «розвідувальна діяльність» у законодавстві має розкриватися не через цілі та завдання цієї діяльності, а саме через методи, заходи, сили та засоби. Таким чином, розвідувальна діяльність – це система гласних та негласних розвідувальних заходів, що здійснюється із застосуванням сил та засобів спеціальних підрозділів розвідувальних органів.
Отже, законодавці всіх шістьох країн вкрай скромно зробили спробу визначити у своїх нормативно-правових актах зміст основних категорій РД. На думку автора, крім тих, що було розглянуто вище, також доцільно було б визначати правовими приписами такі категорії: співробітник розвідки; співробітник кадрового складу розвідки; інформація розвідки; гласні методи РД; негласні методи РД; сили і засоби РД; власна безпека РО; безпека РД; організаційні структури прикриття; відомство прикриття; документи прикриття; особа, яка здійснює конфіденційне сприяння органам зовнішньої розвідки тощо. 
Резюмуючи вищенаведене, можна констатувати, що органи зовнішньої розвідки або РО є державними органами. Відтак вони, як й інші державні органи, виконують державні функції та мають діяти на підставі законів, підзаконних актів та Положень про їх діяльність. Тексти цих Положень, крім окремих статей, пунктів тощо, не можуть бути під грифами з обмежувальним доступом.
Зовнішня розвідка у вигляді системи розвідувальних структур створена та призначена державою для реалізації її зовнішньої функції, а точніше – зовнішньої охоронної функції, тому основний напрям  діяльності розвідки пов’язаний не з зовнішньополітичною діяльністю держави в її основному вияві, а із забезпеченням національної безпеки від зовнішніх загроз.
Серед законодавців країн пострадянського простору лише грузинський законодавець ввів та розкрив у Законі «Про розвідувальну діяльність» зміст термінів «національна розвідувальна програма» (НРП) та «зовнішня контррозвідувальна діяльність» (ЗКД). НРП – це документ, затверджений  Прем’єр-міністром Грузії на підставі Концепції національної безпеки Грузії, яким визначаються основні цілі, напрями і пріоритети розвідувальної діяльності; ЗКД - вид розвідувальної діяльності, яка здійснюється  для забезпечення розвідувальної діяльності за межами Грузії та безпеки осіб, дипломатичних представництв та консульських установ Грузії, що беруть в ній участь, а також забезпечення безпеки громадян Грузії і членів їх сімей, які знаходяться у тривалому закордонному відрядженні та які за родом своєї діяльності  пов’язані з інформацією, що містить державну таємницю [90, ст. 3]. 
На наш погляд дуже правильно зробив литовський законодавець, ввівши до основних понять в Закон «Про розвідку» категорію «таємний співробітник розвідки» та розкривши його як дієздатну фізичну особу, яка на договірній основі таємно співробітничає із розвідувальною службою [ 88, ст. 2].
 Співвідношення розвідувальної та правоохоронної діяльності.
Порівняльно-правовий аналіз нормативно-правових актів у сфері діяльності РО показує, що задля виконання суто розвідувальних завдань органам зовнішньої розвідки  країн пострадянського простору надано право використовувати, крім розвідувальних, також методи і засоби ОРД. Таким чином можна сказати, що розвідка частково виконує функції правоохоронного органу.
Білоруські та російські законодавці, а втім і законодавці інших країн, надавши право РО на здійснення ОРД, фактично відкрили нову наукову проблему про співвідношення розвідувальної та правоохоронної діяльності. Але ця проблема до сих пір є невирішеною, і це, природно, позначилося на законодавстві РБ та РФ, в якому можна побачити деякі розбіжності та протиріччя.
Так, в Законі РФ [77] визначено, що «забезпечення власної безпеки (виділено – автор) здійснюється органами зовнішньої розвідки Російської Федерації згідно з Федеральним законом «Про оперативно-розшукову діяльність» [77, ст.13]. Звертаємось до цього Закону і бачимо, що в Законі РФ «Про оперативно-розшукову діяльність» [113] серед суб’єктів ОРД прямо визначено СЗР РФ (без будь-яких обмежень) та «оперативний підрозділ органа зовнішньої розвідки Міністерства оборони Російської Федерації», який здійснює ОРД не в повному обсязі, а тільки «в цілях забезпечення власної безпеки і в разі, якщо проведення цих заходів не стосується повноважень інших суб’єктів ОРД» [113, ст.13]. 
Відтак, можна побачити суттєві розбіжності в російському законодавстві, коли одним законом для СЗР РФ надається право здійснювати ОРД лише задля забезпечення власної безпеки [77, ст.13], а іншим – її ставлять в один ряд із суб’єктами ОРД [113, ст.13], тобто вона може застосовувати всі заходи ОРД для вирішення своїх суто розвідувальних завдань. 
На відміну від українського оперативно-розшукового законодавства, в якому надається повний перелік оперативних підрозділів, що мають право на здійснення ОРД, в російському та білоруському перелічуються лише органи, керівники яких на свій розсуд «визначають перелік оперативних підрозділів, які мають право здійснювати оперативно-розшукову діяльність, їх повноваження, структуру та організацію роботи» [113, ст.13]. На думку автора перелік підрозділів, що мають право на здійснення ОРД, повинен визначати не керівник органу, а саме законодавець, оскільки під час здійснення ОРД суттєво зачіпаються конституційні права і свободи людини та громадянина.
В Указі Президента РБ [66] зовсім не вказується про те, що органи зовнішньої розвідки можуть здійснювати ОРД. Але, в Законі РБ «Про оперативно-розшукову діяльність» серед інших органів, що здійснюють ОРД, зазначені також органи державної безпеки та прикордонної служби (до складу яких, відомо, входять РО), а також розвідувальні служби Збройних Сил РБ [114, ст.12]. Крім того, розвідувальним службам серед повноважень визначено здійснення «забезпечення власної безпеки» [66, п.п.1.10.], тобто для її проведення обов’язково необхідно використовувати методи і засоби ОРД. 
Зазначимо, що в жодному нормативно-правовому акті РФ та РБ взагалі не ставиться питання щодо визначення можливостей надання органам зовнішньої розвідки права на здійснення КРД.
Якщо звернутись до українського законодавства, то питання застосування РО методів і засобів ОРД та КРД визначено дуже чітко. 
Так, в Законі України [87] читаємо: «Для виконання покладених на розвідувальні органи України завдань щодо отримання розвідувальної інформації, забезпечення безпеки розвідувальних заходів, захисту своїх сил, засобів та інформаційних систем і обліків, а також джерел розвідувальної інформації (курсив наш. – В.П.) вони застосовують методи і засоби оперативно-розшукової діяльності у порядку, визначеному в Законі України «Про оперативно-розшукову діяльність», з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом»[87, ст.5]. Таким чином, сфера застосування заходів ОРД щодо забезпечення власної безпеки повністю розкрито. До неї входять лише те, що перелічено у Законі, а саме:
– отримання інформації (тобто не для добування, а лише отримання, що передбачає гласну діяльність розвідки, коли вона отримує інформацію за відповідними запитами від державних структур, фізичних та юридичних осіб, закордонних спеціальних служб, а також негласну діяльність методами ОРД тощо);
– забезпечення безпеки розвідувальних заходів;
– захист сил, засобів та інформаційних систем і обліків;
– захист джерел розвідувальної інформації.
В Законі України «Про оперативно-розшукову діяльність» [115] надається вичерпний перелік не тільки органів, що уповноважуються на здійснення ОРД, але і їх підрозділів. Стосовно РО зазначено, що в СЗР України ОРД здійснюється підрозділами «агентурної розвідки, оперативно-технічними, власної безпеки», в Державній прикордонній службі України (ДПСУ) − «розвідувальним органом  спеціально  уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах охорони державного кордону (агентурної розвідки, оперативно-технічним, власної безпеки)», «розвідувального органу Міністерства оборони України – оперативними, оперативно-технічними, власної безпеки» [115, ст.5].
В цьому Законі спеціально для РО сформульована та прописана правовою нормою одна із підстав для проведення ОРД, а саме – «потреба в отриманні розвідувальної інформації (курсив наш. – В.П.) в інтересах безпеки суспільства і держави» [115, ст.6]. У частині четвертій статті 8 ця підстава прописана вже у рамках можливої конкретної реалізації, а саме: «Виключно з метою отримання  розвідувальної  інформації для забезпечення зовнішньої безпеки України зазначені заходи (негласне обстеження публічно недоступних місць, житла чи іншого володіння особи, аудіо-, відеоконтроль особи, аудіо-, відеоконтроль місця, спостереження за особою, зняття інформації з транспортних  телекомунікаційних мереж, електронних інформаційних мереж, накладення арешту на кореспонденцію, здійснення її огляду та виїмки, установлення місцезнаходження радіоелектронного засобу − автор) можуть здійснюватися лише за ухвалою слідчого судді без розголошення третій стороні, а заходи, що не потребують дозволу слідчого судді, – без повідомлення прокурора. Строк дії ухвали слідчого судді про дозвіл на проведення такого заходу не може перевищувати шести місяців».
Суттєві преференції РО надає український законодавець в питаннях строків ведення оперативно-розшукових справ. Якщо для всіх інших випадків встановлюються конкретні строки, то «щодо здійснення розвідувальних заходів в інтересах безпеки суспільства і держави – до завершення розвідувальних заходів або вичерпання можливостей для їх здійснення (курсив наш. – В.П.)» [115, ст.9-1]. Також Закон [115] надає можливість Голові СЗР України, Голові ДПС України та керівнику РО Міністерства оборони України продовжити строки ведення оперативно-розшукових справ понад 18 місяців щодо іноземців та осіб без громадянства, які підозрюються у розвідувально-підривній діяльності проти України, за погодженням з Генеральним прокурором України. Не встановлюються конкретні строки й для закриття оперативно-розшукових справ розвідувальними органами. Оперативно-розшукова справа має бути закрита у разі «завершення виконання розвідувальних, контррозвідувальних заходів або вичерпання можливостей для їх здійснення» [115, ст.9–2]. 
Але, в Законі України для РО є певні застереження. Так, на відміну від російського та білоруського оперативно-розшукового законодавства, якими органам зовнішньої розвідки надаються у повному обсязі всі права на рівні інших суб’єктів ОРД, в Законі України РО обмежуються у деяких правах. РОУкраїни не мають права проводити:
– контрольовану поставку та контрольовану і оперативну закупку товарів, предметів та речовин, у тому числі заборонених для обігу, у фізичних та юридичних осіб незалежно від форми власності з метою виявлення та документування факті протиправних діянь;
– порушувати в установленому законом порядку питання про проведення перевірок фінансово-господарської діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та осіб, які займаються підприємницькою діяльністю або іншими видами господарської діяльності індивідуально, та брати участь в їх проведенні;
– ознайомлюватися з документами та даними, що характеризують діяльність підприємств, установ та організацій, вивчати їх, виготовляти копії з таких документів, на вимогу керівників підприємств, установ та організацій − виключно на території таких підприємств, установ та організацій, а з дозволу слідчого судді в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України, − витребувати документи та дані, що характеризують діяльність підприємств, установ, організацій, а також спосіб життя окремих осіб, підозрюваних у підготовці або вчиненні злочину, джерело та розміри їх доходів, із залишенням копій таких документів та опису вилучених документів особам, в яких вони витребувані, та забезпеченням їх збереження і повернення в установленому порядку;
– проводити  операції із захоплення злочинців, припинення злочинів, розвідувально-підривної діяльності спецслужб іноземних держав, організацій та окремих осіб;
– відвідувати жилі та інші приміщення за згодою їх власників або мешканців для з'ясування обставин злочину, що готується, а також збирати відомості про протиправну діяльність осіб, щодо яких провадиться перевірка;
– негласно виявляти та фіксувати сліди тяжкого або особливо тяжкого злочину, документи та інші предмети, що можуть бути доказами підготовки або вчинення такого злочину [115, ст.8].
М’яко кажучи, не зовсім зрозумілим є позбавлення РО України вище перелічених прав. Ці права, на думку автора, вкрай необхідні, оскільки Законом на них покладено завдання щодо участі «у боротьбі з тероризмом, міжнародною організованою злочинністю, незаконним обігом наркотичних засобів, незаконною торгівлею зброєю і технологією її виготовлення, незаконною міграцією у порядку, визначеному законом» [87, ст.4].
Крім можливостей застосовувати засоби та методи ОРД український законодавець наділяє РО правом здійснювати КРД, але в певних межах: «Окремі контррозвідувальні заходи (курсив наш. – В.П.) виключно в інтересах забезпечення .. безпеки своїх сил і засобів, інформаційних систем та оперативних обліків можуть проводити розвідувальні органи України, яким законами України «Про оперативно-розшукову діяльність» та «Про розвідувальні орган України» надано право здійснювати оперативно-розшукову чи розвідувальну діяльність» [116, ст.5]. Законом визначаються також підстави для проведення КРД: «Підставами для проведення контррозвідувальних заходів розвідувальними органами України .. є виконання визначених законом завдань щодо .. забезпечення безпеки своїх сил і засобів, інформаційних систем та оперативних обліків» [116, ст.6]. Задля проведення КРД керівники розвідувальних органів або їх заступники мають право затверджувати постанови про заведення контррозвідувальних справ. Ці справи розвідувальні органи можуть вести виключно для «забезпечення безпеки своїх сил і засобів, інформаційних систем та оперативних обліків» [116, ст.8].
Здійснивши порівняльний аналіз російського, білоруського та українського законодавства, можна констатувати, що органи зовнішньої розвідки трьох країн, крім РД, наділяються також правом на здійснення ОРД. Але не мають права проводити будь-які заходи у рамках КРД. 
Натомість, український законодавець чітко визначає права українських РО на здійснення не тільки ОРД, але й окремих контррозвідувальних заходів.
Цілком зрозумілим є те, що виникають питання: чи природно РО здійснювати ОРД та КРД; яким чином має співвідноситись у функціонуванні зовнішньої розвідки РД із ОРД та КРД, коли останні дві притаманні лише суто правоохоронним структурам; насамкінець, чи становлять РО одну із складових правоохоронної системи держави, іншими словами, чи є вони правоохоронними органами?
Детально проблема співвідношення РД із ОРД та КРД буде досліджена у четвертому розділі дисертації. У даному параграфі автор обмежиться лише розглядом співвідношення РД та правоохоронної діяльності.
В навчальній літературі «правоохоронна діяльність» визначається як «державна правомірна діяльність, що полягає у впливі на поведінку людини або групи людей з боку вповноваженої державою посадової особи шляхом охорони права, відновлення порушеного права, припинення або розгляду порушення права, його виявлення або розслідування з обов’язковим додержанням установлених у законі процедур для цієї діяльності» [117].
В теорії держави і права ця категорія тлумачиться як «специфічна, професійна форма поведінки уповноважених суб’єктів, спрямована на недопущення, захист або поновлення прав, свобод і законних інтересів осіб з метою реалізації правоохоронної функції» [118, с.243].
Як в теорії так і в практичному розумінні, коли мова йде про напрями правоохоронної діяльності, то в якості одного із її структурних елементів цілком обґрунтовано розглядають такий напрям, як діяльність із захисту державної або національної безпеки. 
Вище ми показали, що метою РД або сферою застосування спеціальних методів та засобів розвідки є саме забезпечення державної (національної) безпеки. З погляду на це, цілком правомірно віднести РД до правоохоронної, як частину до цілого.
До системи правоохоронної діяльності також належать напрями:
– діяльність із забезпечення охорони учасників кримінального судочинства;
– діяльність із виявлення, запобігання та розслідування злочинів.
Як бачимо, ці два напрями також можна віднести до компетенції органів зовнішньої розвідки, бо вони забезпечують власну безпеку, а якщо є небезпека до своїх сил і засобів (співробітників кадрового складу; осіб, що конфіденційно співробітничають), то забезпечують й їх охорону.
На підставі вищезазначеного можна назвати основні ознаки правоохоронної діяльності РО:
1) властивість охороняти права фізичних та юридичних осіб публічно встановленими процедурами, коли за їх допомогу або сприяння наступають певні юридичні підстави для дій у відповідь з боку оперативних підрозділів за допомогою використання дозволів, приписів, заборон або реалізації юридичної відповідальності. В цьому сенсі розвідка виступає своєрідним охоронним інструментом держави;
2) процедурний характер діяльності розвідки під час здійснення ОРД, тобто здійснення спеціально встановлених юридичних процедур (опитування, наведення довідок, спостереження, прослуховування телефонних розмов тощо). Усі процедури правоохоронного призначення є формально визначеними і мають протокольну або документальну форм, що означає, що будь-яка оперативно-розшукова дія (порушення оперативно-розшукової справи, затримання підозрілого, обшук тощо) має протоколюватися з дотриманням вимог закону;
3) сукупність професійних ознак особи, яка є суб’єктом ОРД в розвідці. Здійснювати оперативну діяльність у якості оперативника має лише компетентна, фахово підготовлена (тобто має спеціальну підготовку) і вповноважена державою посадова особа. Право на здійснення ОРД не може делегуватись іншій посадовій особі.
Відповівши на перше питання, що органам зовнішньої розвідки крім розвідувальної необхідно також здійснювати ОРД, спробуємо відповісти на наступне: чи відносяться РО до правоохоронних.
Законодавство країн пострадянського простору не містять чіткого переліку державних органів, які є правоохоронними. 
Так, в Законі РФ «Про державний захист суддів, посадових осіб правоохоронних та контролюючих органів» [119] надається перелік не правоохоронних органів, а лише осіб, які підлягають державному захисту. В цьому переліку ми не знайдемо співробітників кадрового складу органів зовнішньої розвідки, але можна припустити, що вони знаходяться серед «осіб, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність» [119, ст.2].
Подібний підхід і в Законі РБ «Про державний захист суддів, посадових осіб правоохоронних та контролюючих (наглядових) органів, співробітників органу державної охорони» [120], в якому до «посадових осіб правоохоронних органів» належать «посадові особи… органів державної безпеки», а також «посадові особи оперативних підрозділів державних органів, які уповноважені відповідно до законодавства Республіки Білорусь здійснювати оперативно-розшукову діяльність» [120, ст.1].
В Законі України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» [121], на відміну від Законів РФ та РБ [119, 120], український законодавець надає перелік правоохоронних органів, але в ньому відсутні РО, зате вказано, що «відповідно до цього Закону захисту підлягають співробітники кадрового складу розвідувальних органів України, які беруть безпосередньо участь в оперативно-розшуковій та розвідувальній діяльності» [121, ст.2]. Також в Законі України визначено, що рішення про захист співробітників РО та їх близьких родичів «приймають керівники відповідних розвідувальних органів України» [121, ст.14].
Казахстанський законодавець пішов ще далі. Він взагалі не відніс до правоохоронних органів ані органи розвідки ані органи контррозвідки: «До правоохоронних органів відносяться органи прокуратури, внутрішніх справ, антикорупційна служба та служба економічних розслідувань» [122, ст. 3].
Немає єдиного підходу і в наукових джерелах. Так, В. Т. Білоус, О. С. Захарова, В. С. Ковальський, В. Т. Маляренко та ін. серед всіх розвідувальних органів України до правоохоронних органів відверто відносять тільки СЗР України [123], Д. О. Саакян взагалі до правоохоронних органів не відносить ані РО ані органи оперативно-розшукової діяльності [42, С. 220], П. Г. Городецький пропонує «використовувати критерій при віднесенні органу до правоохоронного, який би враховував питому вагу діяльності власне правоохоронної спрямованості в загальній масі повноважень конкретного органу, щоб правоохоронна діяльність займала значне місце в обсязі його роботи, що б не була побічною, епізодичною» [124, С. 32], тобто за його думкою РО навряд чи можна віднести до правоохоронних. 
Насамкінець, М. В. Комаров до правоохоронних органів відносить всі державні органи: «Правоохоронна діяльність − це діяльність всіх державних органів (курсив наш. – В.П.), що забезпечують дотримання прав і свобод громадян, їх реалізацію, законність і правопорядок. Забезпечуючи режим законності, реалізацію своїх прав громадянами, відстоюючи законні державні інтереси, вони тим самим побічно беруть участь у правоохоронній діяльності, тобто сприяють охороні права від порушень. Хоча це важлива, але далеко не єдина сторона діяльності більшості державних органів. У них на першому плані інші завдання – господарські, культурні, соціальні, для яких вони і створюються. Деякі правоохоронні функції вони виконують поряд зі здійсненням своїх основних завдань» [125, С. 19].
Підсумовуючи вищенаведене, спробуємо надати своє бачення проблеми. На думку автора, дійсно РО не є правоохоронними. Тому і законодавці країн пострадянського простору дуже обережні в цьому плані, коли, не відносячи розвідку до правоохоронних структур, все ж таки надають співробітникам кадрового складу органів зовнішньої розвідки та їх близьким родичам державний захист. Той факт, що законодавці наділяють свої РО повноваженнями щодо здійснення ОРД, говорить зовсім про інше. Здійснювати оперативно-розшукові заходи вони можуть не задля охорони права від порушень з боку будь-кого, а лише для «забезпечення власної безпеки» (РБ та РФ) або «отримання розвідувальної інформації» (Україна). Відтак, РД не може бути складовою правоохоронної діяльності, її не можна ототожнювати з останньою. В них зовсім різні суб’єкти, об’єкти, мета, завдання, методи, засоби тощо. 
Залишилось відповісти на останнє питання стосовно співвідношення РД та КРД. Іншими словами, чи природно розвідці застосовувати контррозвідувальні методи або чи має розвідка здійснювати КРД? Як зазначалося вище, детально на це питання буде надана відповідь у четвертому розділі дисертації у контексті співвідношення трьох видів діяльності – РД, КРД та ОРД. В даному параграфі обмежимося лише кількома штрихами.
Вище ми зазначали, що тільки український законодавець надав розвідці право на здійснення окремих контррозвідувальних заходів для «забезпечення безпеки своїх сил і засобів, інформаційних систем та оперативних обліків» [116, ст.6].
Для початку звернемось до нормативних джерел, в яких визначається зміст КРД.
В Законі РФ «Про органи федеральної служби безпеки в Російський Федерації» [82] читаємо: «Контррозвідувальна діяльність − діяльність, що здійснюється органами федеральної служби безпеки і (або) їх підрозділами (далі в цій статті − органи контррозвідки), а також посадовими особами зазначених органів і підрозділів за допомогою проведення контррозвідувальних заходів з метою виявлення, попередження, припинення розвідувальної та іншої діяльності спеціальних служб і організацій іноземних держав, а також окремих осіб, спрямованої на нанесення шкоди безпеці Російської Федерації» [82, ст.9]. 
Білоруський законодавець в Законі РБ «Про органи державної безпеки Республіки Білорусь» приблизно так само визначив цю категорію: «Контррозвідувальна діяльність − діяльність органів державної безпеки в межах своїх повноважень щодо попередження, виявлення та припинення розвідувальної та іншої діяльності спеціальних служб іноземних держав, іноземних, міжнародних та інших організацій, а також окремих осіб, спрямованої на заподіяння шкоди національній безпеці Республіки Білорусь» [69, ст.9].
Більш вдало, на наш погляд, визначив категорію український законодавець в Законі України «Про контррозвідувальну діяльність»: «Контррозвідувальна діяльність – спеціальний вид діяльності у сфері забезпечення державної безпеки, яка здійснюється з використанням системи контррозвідувальних, пошукових, режимних, адміністративно-правових заходів (виділено – автор), спрямованих на попередження, своєчасне виявлення і запобігання зовнішнім та внутрішнім загрозам безпеці України, розвідувальним, терористичним та іншим протиправним посяганням спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на інтереси України» [116, ст.1].
З наведених вище трьох формулювань, можна побачити, що саме український законодавець правильно і повно розкрив цю категорію, показавши зміст КРД як системи контррозвідувальних, пошукових, режимних, адміністративно-правових заходів. Російський законодавець лише побіжно згадав про контррозвідувальні заходи, але не надав значення щодо розкриття всієї системи. На відміну від українського та російського законодавців, білоруський зовсім не вважав за можливе навіть натякнути на контррозвідувальні заходи, тим більше їх розкрити.
Науковці Л. Н. Башкатов, С. І. Ізоітко, Є. Н. Козілов, А. В. Устінков, що роблять спробу розкрити зміст категорії «контррозвідувальна діяльність», повністю «солідарні» із українським законодавцем. Вони підкреслюють, що «унікальність КРД полягає в тому, що їй законодавчо дозволено використовувати для досягнення своїх цілей правові режими, встановлені для інших видів державної діяльності, зокрема режими ОРД та кримінального судочинства, а також адміністративне і міжнародне право. ОРД таких можливостей не має і мати у своєму розпорядженні не може, оскільки вона забезпечує умови і передумови насамперед для початку кримінального переслідування» [38].
Отже, розвідка для «забезпечення безпеки своїх сил і засобів, інформаційних систем та оперативних обліків» безумовно може задіяти систему пошукових, режимних, адміністративно-правових заходів, а також окремі контррозвідувальні заходи,  що у своєї сукупності складають зміст КРД. Цілком зрозумілим є те, що суто контррозвідувальні заходи (їх зміст, тактика застосування тощо) становлять інформацію з обмеженим доступом і не підлягають розкриттю у законодавстві.
Безперечно, що законодавство в першу чергу визначає правовими приписами компетенцію органів зовнішньої розвідки для здійснення РД. Але, реалізація в практичній діяльності цієї основної функції не можлива без застосування розвідкою в певних випадках методів і засобів ОРД та КРД. 
Білоруський і російський законодавці обмежили свої РО в напрямах застосування ОРД, залишивши тільки один її напрям – забезпечення власної безпеки. На відміну від них український законодавець надав можливість своїм РО, крім забезпечення власної безпеки, використовувати методи і засоби ОРД безпосередньо й для «отримання розвідувальної інформації». 
Більш того, згідно із Законом України «Про контррозвідувальну діяльність» [116] українська зовнішня розвідка має право здійснювати «окремі контррозвідувальні заходи для забезпечення безпеки своїх сил і засобів, інформаційних систем та оперативних обліків» [116, ст.6]. Законодавство РБ та РФ стосовно застосування розвідкою методів та засобів КРД взагалі не говорить ні слова.
Це суттєво відрізняє підходи української правової школи від білоруської та російської. Не випадково, що в Законі України «Про оперативно-розшукову діяльність» надається наступне визначення ОРД – «оперативно-розшукова діяльність – це система гласних і негласних пошукових, розвідувальних та контррозвідувальних заходів (курсив наш. – В.П.), що здійснюються із застосуванням оперативних та оперативно-технічних засобів» [115, ст.2]. Включення у поняття ОРД «розвідувальних і контррозвідувальних заходів» надає підстави стверджувати, що у співвідношенні РД, КРД та ОРД остання є домінуючою. Тобто, ОРД з РД і КРД співвідносяться як ціле і частини цілого.
Але, останній тезис зовсім не свідчить про те, що РД відноситься до правоохоронної діяльності, а РО до правоохоронних. Тому, на думку автора, цілком логічно і правильно визначили законодавці трьох країн співвідношення РД, КРД та правоохоронної діяльності, надавши кожній з них абсолютно окремий статус.
Сили і засоби розвідувальної діяльності, їх відмінність від сил та засобів контррозвідувальних та правоохоронних органів.
Сили і засоби органів зовнішньої розвідки різноманітні і в своєму роді унікальні.
В першу чергу до сил відносяться співробітники розвідки, серед яких центральне місце посідають військовослужбовці та державні цивільні службовці кадрового складу.
Вимоги до співробітників розвідки, особливо до розвідників оперативного складу, дуже високі. До цих вимог відносяться:
– високий освітній рівень (мати диплом державного зразку про вищу освіту з добрими та відмінними оцінками з профілюючих дисциплін);
– вільне володіння, як мінімум, однією іноземною мовою;
– відповідний стан здоров’я для проходження служби в складних кліматичних умовах;
– високі патріотичні, морально-етичні та мотиваційні установки, а також відповідні емоційно-вольові, інтелектуальні, комунікативні і пізнавальні якості тощо [126, 127]. 
Відповідно до Законів РФ «Про зовнішню розвідку» [77], «Про військовий обов’язок і військову службу» [128], «Про державну таємницю» [100], «Про державну цивільну службу Російської Федерації» [129], не може бути співробітником СЗР РФ громадянин РФ, який:
– визнаний недієздатним або обмежено дієздатним за рішенням суду, що набуло законної сили;
– відмовляється від проходження процедури оформлення допуску до відомостей, що становлять державну та іншу охоронювану законом таємницю;
– має громадянство іноземної держави;
– ухиляється від перевірочних заходів та (або) повідомляє про себе завідомо неправдиві анкетні дані або відомості, надає підроблені документи;
– відмовляється від надання встановлених законом відомостей або надає завідомо неправдиві відомості про доходи, про майно і зобов’язання майнового характеру;
– постійно проживає сам і (або) має близьких родичів, які проживають за кордоном;
– оформляє сам і (або) має близьких родичів, які оформляють документи для виїзду на постійне проживання в інші держави;
– визнаний за результатами медичного огляду обмежено придатним до військової служби, тимчасово непридатним до військової служби або непридатним до військової служби;
– визнаний за результатами професійного психологічного відбору непридатним до військової служби (роботи) за контрактом у СЗР Росії, в тому числі в разі неодноразового вживання наркотичних або інших психоактивних речовин; 
– не відповідає за віком, освітою (спеціальністю або напрямом підготовки), станом здоров’я, особистими і діловими якостям вимогам, встановленим в СЗР Росії для виконання посадових обов’язків та умов проходження військової служби (роботи).
Співробітники органів зовнішньої розвідки, як основна сила РД, за суто правовими загальними приписами стосовно ділових, професійних, морально-етичних якостей, стану здоров’я тощо нічим не відрізняються від співробітників контррозвідувальних та інших правоохоронних органів. Головна відмінність полягає у мотиваційних установках, високих патріотичних, відповідних емоційно-вольових, інтелектуальних, комунікативних і пізнавальних якостей, що дозволяють розвіднику працювати за межами своєї вітчизни та добувати необхідну інформацію в складних умовах зарубіжжя.
Саме умови діяльності за кордоном суттєво відрізняють правове становище, правовий та соціальний захист співробітника розвідки від співробітника, наприклад, контррозвідувального або правоохоронного органу. 
Правовий статус співробітника органу зовнішньої розвідки, його права і обов’язки, соціальна підтримка та правовий захист детально розглядатиметься у третьому розділі дисертації.
Аналізуючи нормативно-правові акти про розвідку можна констатувати, що законодавці в рамках положень законодавства про державну таємницю доклали певних зусиль для того, щоб показати у відкритих нормативно-правових актах основний перелік засобів РО.
Перш за все, це стосується правових приписів щодо встановлення конфіденційного співробітництва. В Указі Президента РБ [66, п.1.10.] серед інших повноважень органів зовнішньої розвідки зазначено «…встановлення відносин співробітництва з громадянами Республіки Білорусь, а також іноземними громадянами та особами без громадянства для надання конфіденційного сприяння (курсив наш. – В.П.)». 
Необхідно підкреслити дуже обережний підхід білоруського законодавця до формулювання цього вкрай важливого заходу. «Відносини співробітництва» та «надання конфіденційного сприяння», − ці словосполучення не залишають жодного сумніву в тому, що під час встановлення конфіденційного співробітництва не може бути й натяку на «силові» методи примусу, або використання компрометуючих матеріалів тощо.
Білоруський законодавець розділяє соціальний захист громадян РБ, які надають (надавали) конфіденційне сприяння розвідувальним службам, та осіб, які надають (надавали) конфіденційне співробітництво розвідувальним службам, не будучи громадянами РБ. Якщо соціальний захист перших повністю співпадає з обсягом соціального захисту співробітника кадрового складу РО [66, п.1.17.], то соціальний захист других має особливості,а саме:
– особа, яка надає (надавала) конфіденційне сприяння розвідувальним службам та яка не є громадянином Республіки Білорусь, може бути прийнята до громадянства Республіки Білорусь в порядку, встановленому законодавством;
– пенсійне забезпечення особи, яка надає (надавала) конфіденційне сприяння розвідувальним службам та який було надано громадянство Республіки Білорусь, здійснюється в порядку, встановленому законодавством. За відсутності підстав для призначення пенсії зазначеній особі в разі її непрацездатності виплачується грошове утримання в порядку і розмірах, встановлених суб’єктами зовнішньої розвідки;
– особа, яка надає (надавала) конфіденційне сприяння розвідувальним службам та яка не є громадянином Республіки Білорусь, може представлятися до державних нагород Республіки Білорусь в порядку, встановленому законодавством;
– питання соціального захисту осіб, які надають (надавали) конфіденційне сприяння розвідувальним службам і не є громадянами Республіки Білорусь, вирішуються в індивідуальному порядку Президентом Республіки Білорусь [66, п.1.18.].
Російський законодавець також, як і білоруський, у повноваженнях для РО першим визначив право на «встановлення на конфіденційній основі відносин співробітництва з особами, які добровільно дали на це згоду (курсив наш.– В.П.)» [77, ст.6]. Як бачимо, основний упор зроблено на добровільності конфіденційних відносин.
Більш детально категорію осіб, які надають конфіденційне сприяння органам зовнішньої розвідки РФ, визначено у статті 19 Закону [77].
По-перше, визначено основу та категорії осіб, з якими органи зовнішньої розвідки РФ можуть встановлювати конфіденційні відносини: «Для досягнення цілей розвідувальної діяльності органів зовнішньої розвідки Російської Федерації можуть встановлювати на безоплатній або платній основі відносини співробітництва з повнолітніми дієздатними особами, які добровільно дали згоду надавати конфіденційне сприяння органам зовнішньої розвідки Російської Федерації. Порядок взаємовідносин з такими особами визначається нормативними правовими актами органів зовнішньої розвідки Російської Федерації (виділено – автор)». Цілком зрозуміло, що відомчі нормативно-правові акти з цього питання є закритими і не підлягають опублікуванню.
По-друге, дається перелік осіб, до яких РО не мають права звертатися за конфіденційним сприянням. Це – члени Ради Федерації, депутати Державної Думи, депутати законодавчих (представницьких) органів суб’єктів Російської Федерації, судді судів Російської Федерації і прокурори усіх рівнів в Російській Федерації, священнослужителі та повноважні представники офіційно зареєстрованих в Російській Федерації релігійних організацій. 
По-третє, держава в особі РО повністю бере на себе зобов’язання  щодо гарантування збереження від розголошення інформації про осіб, які здійснюють (здійснювали) конфіденційне сприяння: «Відомості про осіб, які надають (надавали) конфіденційне сприяння органам зовнішньої розвідки Російської Федерації, складають державну таємницю і розсекреченню в зв’язку із закінченням максимально допустимого терміну засекречування відомостей, що становлять державну таємницю, не підлягають. Доступ до цих відомостей мають лише керівник і уповноважені ним на те співробітники відповідного органу зовнішньої розвідки Російської Федерації». Зазначимо, що навіть перші особи держави не мають доступу до відомостей про осіб, що надають (надавали) конфіденційне сприяння.
По-четверте, визначено здійснення заходів, щодо забезпечення безпеки таких осіб: «З метою забезпечення безпеки осіб, які надають (надавали) конфіденційне сприяння органам зовнішньої розвідки Російської Федерації, і членів їх сімей можуть проводитися заходи щодо їх захисту, що не порушують права і законні інтереси інших осіб. Порядок проведення таких заходів визначається Президентом Російської Федерації». 
Якщо порівняти нормативно-правові акти РБ та РФ з питань визначення використання інституту конфіденційних відносин, стає зрозумілим, що в цьому плані російський законодавець значно «випередив» білоруського. Це стосується і гарантування збереження відомостей про осіб-конфідентів і про забезпечення  їхнього захисту. 
На нашу думку, той факт, що «порядок проведення заходів визначається Президентом РФ», говорить про найвищий рівень забезпечення безпеки. Сучасна практика повністю підтверджує це, коли задля звільнення заарештованого (затриманого) за межами РФ конфідента розвідки, питання щодо його звільнення або обміну вирішуються, найчастіше, на рівні першого керівника держави.
Щодо визначення інституту конфіденційного співробітництва дуже цікаво звернутись до чинного українського законодавства та порівняти його із білоруським та російським. В цілому, правовими приписами український законодавець визначає теж саме. Але є особливості. Так, «з метою забезпечення безпеки осіб, які конфіденційно співробітничають або співробітничали з розвідувальними органами України, та членів їх сімей можуть здійснюватися заходи щодо їх захисту в порядку, передбаченому цим Законом для  співробітників розвідувальних органів (курсив наш. – В. П.)» [87, ст.22]. А для співробітників РО визначено, що «для захисту життя, здоров’я, житла і майна співробітників розвідувальних органів України та їх близьких родичів (дружина, чоловік, батьки, діти, рідні брати і сестри) від протиправних посягань і загроз у зв'язку із службовою діяльністю цих співробітників розвідувальні органи України здійснюють спеціальні заходи щодо забезпечення безпеки в порядку, передбаченому Законом України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» та іншими актами законодавства України. Рішення про вжиття цих заходів у кожному конкретному випадку приймаються керівником відповідного розвідувального органу (курсив наш. – В. П.)» [87, ст.18]. 
Як бачимо, по-перше, український законодавець значно розширив коло осіб, які підлягають захисту − від самої особи-конфідента до її близьких родичів, а по-друге, рішення про вжиття заходів безпеки приймає та визначає їх зміст керівник РО, тобто явно не перший керівник держави.
Стаття 22 Закону України [87] має назву «Права та обов’язки осіб, які конфіденційно співробітничають з розвідувальними органами України», але в самому тексті статті жодного права або обов’язку не визначено. Як і в російському та білоруському законодавстві, в українському також є посилання на те, що «порядок підтримання взаємовідносин з такими особами визначається нормативними актами відповідних розвідувальних органів», які є закритими для опублікування. Тобто, є підстави вважати, що ці права та обов’язки прописані правовою нормою саме в цих відомчих нормативно-правових актах. 
На думку автора, цілком доцільно було б визначити загальні права та обов’язки осіб, які конфіденційно співробітничають з органами зовнішньої розвідки, у відкритому законодавстві, а у відомчих нормативно-правових актах лише їх конкретизувати. Але, як ми зазначали вище, відносно прав та обов’язків співробітників кадрового складу РО та осіб, які конфіденційно з ними співробітничають, детально розглядатиметься у третьому розділі дисертації.
Крім осіб, які надають конфіденційне сприяння органам зовнішньої розвідки, до засобів РД законодавці багатьох країн пострадянського простору віднесли:
– відомства прикриття, за допомогою яких здійснюються заходи з легендування співробітників розвідувальних служб та організації їх діяльності; 
– організаційні структури (або їх підрозділи) прикриття, які необхідні для  функціонування розвідувальних служб;
– спеціальні технічні засоби для виконання завдань зовнішньої розвідки;
– документи, що зашифровують особистість співробітників кадрового складу, відомчу приналежність підрозділів, організацій, приміщень і транспортних засобів органів зовнішньої розвідки;
– засоби інженерно-технічного захисту приміщень та споруд організацій, підприємств і установ за кордоном, а також інформації з обмеженим доступом, що циркулює в них;
– інформаційні системи, бази даних системи зв’язку, системи передачі даних, а також засоби захисту інформації від витоку по технічних каналах;
– банківські рахунки, у тому числі й закордонні, та кошти, як у валюті, так й у вітчизняних грошах;
– засоби матеріально-технічного забезпечення (транспортні засоби, житловий фонд, ПЕОМ, комп’ютерна техніка, обладнання споруд, приміщень тощо);
– архіви, обліки, фонди, спеціальні видання;
– технічні засоби для зняття інформації з технічних каналів зв'язку;
– спеціальні навчальні заклади, установи з підвищення кваліфікації, науково-дослідні організації, конструкторські бюро тощо [86 – 95].
В законодавстві РБ та РФ не вказано, але, на нашу думку, до засобів РД цілком можливо включити зброю та спеціальні засоби, переліки яких встановлюються відомчими закритими нормативно-правовими актами.
В Указі Президента РБ [66] відсутні правові приписи стосовно фінансування та матеріально-технічного забезпечення органів зовнішньої розвідки. Натомість в Законі РФ [77] є окрема стаття, яка визначає, що:
– забезпечення органів зовнішньої розвідки є витратним зобов’язанням Російської Федерації. Проекти кошторисів витрат на утримання органів зовнішньої розвідки розглядаються на закритих засіданнях відповідних комітетів (підкомітетів) палат Федеральних Зборів і затверджуються на закритих засіданнях Державної Думи і Ради Федерації;
– матеріально-технічне забезпечення органів зовнішньої розвідки здійснюється за рахунок централізованих ресурсів, а також шляхом придбання необхідних матеріально-технічних засобів у підприємств, установ і організацій;
– органи зовнішньої розвідки можуть мати службовий житловий фонд, який формується в порядку, що встановлюється Урядом РФ.
На відміну від російського та білоруського законодавства, в українському [87, ст.15] більш детально прописано правовою нормою питання фінансового та матеріально-технічного забезпечення РО, а саме:
– фінансування та матеріально-технічне забезпечення РО здійснюються за рахунок коштів, передбачених окремим рядком у Державному бюджеті для кожного РО, та інших джерел, передбачених законом. Розрахунково-касове обслуговування РО здійснюється органами Державного казначейства;
– розпорядником бюджетних коштів, у тому числі валютних, на утримання і забезпечення діяльності РО є керівник цього органу;
– РО мають право відчужувати майно, придбане за бюджетні кошти за межами України, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України;
– кошти, одержані від реалізації в установленому порядку за межами України майна, придбаного за бюджетні кошти, зараховуються до Державного бюджету. Ці кошти використовуються виключно на забезпечення РД згідно з кошторисами відповідних РО;
– РО відповідно до закону мають право закуповувати і ввозити на територію України засоби озброєння, матеріально-технічні, спеціальні технічні та інші засоби, вогнепальну зброю та боєприпаси до неї, у тому числі іноземного виробництва, для забезпечення власних потреб, а також у разі необхідності передавати і вивозити їх за межі України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України;
– РО звільняються від сплати ввізного мита та акцизного збору за техніку, устаткування, майно і матеріали, що призначені для власного використання цими органами;
– РО мають житловий фонд та можуть виступати замовниками будівництва житла.
Таким чином, сили і засоби РО мають свою специфіку завдяки особливостям завдань, що вони вирішують за межами національної території.
Особливості торкаються як сил, так і будь-якого засобу. За всіма показниками та характеристиками сили і засоби розвідки відрізняються від сил та засобів контррозвідувальних та правоохоронних органів, хоча найменування іноді можуть бути однаковими. Відмінності обумовлені цілями, завданнями, функціями, напрямами, методами та способами здійснення кожного виду діяльності. Наприклад, як в РД, так і в діяльності контррозвідки та правоохоронних органів є співробітники кадрового складу, оперативних, оперативно-технічних підрозділів або особи, що сприяють діяльності на конфіденційній основі тощо.
Безперечно, що у відкритому законодавстві сили і засоби розвідки можуть бути прописані правовою нормою лише у загальному вигляді. Ретельно вони прописуються у закритих відомчих нормативно-правових актах. Але, як ми бачили на прикладі українського законодавства, питання фінансово-матеріального забезпечення білоруський та російський законодавці могли б визначити більш детально, тому що громадськість цікавиться в першу чергу розмірами фінансування, видами та обсягами матеріально-технічного забезпечення. Саме на це витрачаються  основні гроші платників податків. 
У цьому плані різко відрізняється законодавство провідних країн світу. Наприклад, в Законі США «Про Центральне розвідувальне управління» половина всіх його статей (із 19 − 9) присвячена саме фінансово-матеріальному забезпеченню оперативних підрозділів ЦРУ та їх співробітників [130]:
стаття 3 – «Права в галузі матеріально-технічного забезпечення»;
стаття 4 – «Транспортні витрати, компенсації та інші виплати особовому складу»;
стаття 8 – «Фінансування»;
стаття 11 – «Повноваження на виплату допомоги у зв’язку зі смертю»;
стаття 12 – «Повноваження на отримання подарунків і майна, залишеного у спадок»;
стаття 14 – «Пенсійне забезпечення чоловіка (дружини) службовців»;
стаття 16 – «Допомога у зв’язку з хворобою для певних категорій колишніх чоловіка (дружини) службовців Управління»;
стаття 18 – «Спеціальні правила нарахування щорічних виплат для окремої категорії службовців зарубіжної служби»;
стаття 19 – «Спеціальні правила виплати пенсій певним категоріям службовців у випадку втрати працездатності або смерті підчас виконання службових обов’язків».
Як бачимо, наведений перелік статей та їх назви красномовно свідчать про те, що основний зміст Закону американський законотворець присвятив визначенню правовими нормами питань фінансово-матеріального забезпечення діяльності ЦРУ, починаючи від сплати «витрат на упакування й розпакування, на перевезення до місця складування і назад та за зберігання на складі меблів, предметів домашнього вжитку і особистих речей співробітника чи службовця Управління» [130, ст.4 (D)] до їх пенсійного забезпечення після служби.
Шляхи вирішення протиріччя між таємним характером розвідувальної діяльності та необхідністю контролю за нею з боку громадськості.
Збереження легітимності, підтримка з боку громадськості, електорату і платників податків є найважливішими складовими для стабільного існування влади в демократичній державі. Цього можливо досягти лише за умови дотримання принципів відкритості, прозорості і гласності в діяльності всіх органів державного управління, всіх державних структур, у тому числі й спеціальних служб.
Але, будь-якому пересічному громадянинові цілком зрозумілим є те, що ці принципи в діяльності розвідки не можуть бути реалізовані у повному обсязі на рівні звичайного державного органу.
Невипадково на цю проблему звернули увагу розробники Рекомендації від мені Парламентської Асамблеї Ради Європи (ПАРЄ) за № 1713 від 2005 року. В цій Рекомендації зазначається, що в РД «чутливий баланс між конфіденційністю і підзвітністю може бути досягнутий, деякою мірою, завдяки принципу напівпрозорості (курсив наш. – В. П.), тобто шляхом розсекречування конфіденційних матеріалів після спливу визначених законодавством термінів» [133].
Для систематичного отримання від розвідки таємної інформації про наміри інших держав та для забезпечення національної безпеки від зовнішніх загроз керівництву держави необхідно надати органам зовнішньої розвідки достатньо спеціальних можливостей та повноважень, про які не можливо відкрито заявляти і якими не можуть користуватися інші державні структури. У більшості випадків процес добування необхідної розвідувальної інформації, її аналіз та надання споживачам (як правило, це перші особи держави) здійснюється секретно.
Отже, таємність є важливим принципом у діяльності розвідки. Цей принцип означає, що діяльність розвідки не може бути такою ж відкритою, прозорою та гласною, як діяльність інших державних органів, вона не може бути доступною громадськості, а тим більше бути предметом публічної критики та обговорення.
Але, не може бути й іншої крайності, коли до громадськості через засоби масової інформації взагалі не доводиться інформація про результати, досягнення, окремі  успішні операції тощо, а також можливості розвідки щодо захисту держави від загроз ззовні.
Законотворча практика багатьох країн, у тому числі РБ та РФ, у сфері діяльності РО виробила певні критерії, дотримуючись яких повністю гарантуються від несанкціонованого розкриття деякі найважливіші складові РД. Ці складові ні за яких обставин не можуть регулюватись правовими нормами у відкритих нормативно-правових актах, а навпаки, тільки у відомчих закритих. До цих складових відносяться:
– обсяги та тактичні прийоми збору, зберігання та поводження з інформацією, що має відношення до розвідувальних джерел, а також осіб, які конфіденційно співробітничають із розвідкою;
– процес планування розвідувальних операції та звітування про їх здійснення;
– методи і засоби добування розвідувальної інформації, особливо технічні засоби;
– накопичення, зберігання та поширення персональних даних співробітників кадрового складу розвідки;
– процес формування баз даних, що накопичуються в розвідці, та критерії, за якими інформація розподіляється  та зберігається в них.
Законодавець по всіх названих вище складових у відкритих нормативно-правових актах надає лише їх загальне визначення, прописує правовою нормою гарантії захисту інформації, що становить державну таємницю, та визначає відповідальність з боку посадових осіб у випадках її несанкціонованого розголошення.
У цьому сенсі законодавство відіграє роль профілактичного (превентивного) заходу, характер якого проявляється у двох напрямах. З одного боку, правові положення захищають РО від «занадто допитливих очей» вітчизняної громадськості або представників політичної опозиції всередині держави. Тобто, вдало сформульовані правові положення створюють свого роду правовий заслін від надмірної цікавості та гарантують від розголошення інформацію, що циркулює в системах РО. 
З іншого боку, добре визначені правовою нормою соціальні, правові та інші гарантії джерел розвідувальної інформації, співробітників кадрового складу розвідки мають значення не тільки для самого РО та його персоналу, але й для людей всього світу, що співпрацюють або намагаються співпрацювати із розвідкою. Необхідність правової визначеності «секретності» в функціонуванні розвідки обумовлена тим, що це єдиний спосіб забезпечення безпеки наявних і потенційних джерел розвідувальних даних. Ніхто не погодиться працювати на спецслужбу, в разі якщо у законодавстві не буде чітких визначень стосовно компетентності розвідників або представників розвідки, повного гарантування анонімності джерел та їх належного матеріального і морального заохочення. Також, у законодавстві має бути визначена відповідальність за розголошення інформації про методи роботи розвідки або про її негласні джерела. Так, в США, відповідно до закону «Про Центральне розвідувальне управління» прямо визначено, що «Директор національної розвідки несе відповідальність за недопущення несанкціонованого розголошення відомостей про джерела і методи роботи розвідки» [130, ст.6]. 
Наскільки серйозно американський законодавець ставиться до питань захисту інформації про методи РД, особливо про її джерела, свідчить правовий припис в Законі США «Про національну безпеку» в редакції 2007 року: «Президент, після отримання інформації від Директора національної розвідки, повинен представити до спеціальних комітетів з розвідки Конгресу щорічну доповідь про заходи стосовно захисту особистості секретних агентів (курсив наш. – В.П.), а також з будь-яких інших питань, що мають відношення до захисту самобутності таємних агентів» [134, ст.603].
 Дещо подібне бачимо в Указі Президента РБ, в якому  робиться спроба визначити відповідальність за розголошення наданої розвідувальної інформації від Президента РБ до керівника іншого державного органу: «розвідувальна інформація надається Президенту Республіки Білорусь, Уряду Республіки Білорусь, іншим державним органам і організаціям безпосередньо або через Раду Безпеки Республіки Білорусь. Іншим організаціям розвідувальна інформація може надаватися у випадках, передбачених законодавством. Посадові особи зазначених органів та організацій відповідно до законодавства несуть відповідальність (курсив наш. – В.П.) за розголошення відомостей, що містяться в розвідувальної інформації і становлять державні секрети, або інших відомостей, що охороняються відповідно до законодавства» [66, п.1.9.].
В російському законодавстві [77] взагалі немає правових приписів щодо відповідальності керівників органів зовнішньої розвідки за несанкціоноване розголошення відомостей про джерела та методи РД.
Поширеним наявним сучасним явищем є співпраця органів зовнішньої розвідки із спорідненими структурами інших держав на підставі (у рамках) міждержавних або міжурядових угод. Розвідка також може підтримувати контакти на рівні взаємодії з правоохоронними та контррозвідувальними органами іноземних держав. Але, і в цих випадках не може йти мова про відверту відкритість, прозорість тощо. Виток інформації у будь-якому разі є неприпустимим. Навіть невеличкі досягнення у РД мають залишатися під грифами з обмеженим доступом. При будь-яких контактах збереження інформації у таємниці про джерело, методи отримання розвідувальної інформації, тактику застосування технічних засобів тощо є основоположним: «Всі документи спецслужб мають залишатися власністю тієї держави, якій вони належать, і не поширюватися без його (джерела – автор) на те дозволу. Від представників служб інших держав за згодою про поширення розвідданих в рівній мірі очікується виконання принципу таємності. Таким чином, залишається важливим принцип встановлення чітких критеріїв класифікації, поширення та архівування інформації щодо як своїх, так і іноземних громадян, також як і доступ до спецслужб» [135, с.21].
Втім не вся здобута розвідкою інформація має залишатися під грифами «таємно» або «цілком таємно». В цьому сенсі законодавець через низку інших законів, особливо через законодавство про державну таємницю, встановлює конкретні терміни її збереження з подальшим розсекречуванням.
Незважаючи на те, що у сучасних умовах спостерігається стійка тенденція надання розголосу дійсної та, в більшій мірі, вигаданої інформації про діяльність розвідки, громадськість демократичних держав продовжує чомусь вважати, що уряд, нібито, порушує чинне законодавство, засекречуючи безліч документів і зберігаючи занадто багато секретів про діяльність розвідки. У вільному суспільстві неможливо без наслідків впродовж значного часу перешкоджати бажанням людей знати правду.
Кінець ХХ – початок ХХІ століття надав всім державним структурам величезні технічні можливості у вигляді Інтернет-сайтів для прямого контактування із суспільством, своєчасного ознайомлення останнього з усіма сферами державного управління. Цією можливістю також скористалися й РО. 
У теперішній час багато спецслужб мають свої інтернет-сайти з постійним оновленням та поповненням їх вмісту. Через ці сайти РО розповсюджують інформацію про свою діяльність, надають гласності окремим розвідувальним операціям, підтримують контакти із представниками громадськості та окремими громадянами, вирішують свої кадрові питання тощо.
Зараз всі розвідувальні структури провідних країн світу мають свої інтернет-сайти: Центральне розвідувальне управління США –http://www.cia.gov/; Британська секретна служба (MI–5) –http://www.mi5.gov.uk/; Німецька Федеральна служба розвідки та контррозвідки – http://www.bundesnachrichtendienst.de/start.htm; Канадська служба безпеки і розвідки – http://www.csis-scrs.gc.ca/; Федеральна служба безпеки Росії – http://www.fsb.ru/ тощо. Мають свої сайти й білоруські та російські органи зовнішньої розвідки: КДБ РБ – http://www.kgb.by/ru/; Міністерство оборони РБ - http://www.mil.by/ru/; СЗР РФ – http://svr.gov.ru/; Головне управління Генерального штабу ЗС РФ – http://structure.mil.ru/
structure/ministry_of_defence/details.htm?id=9711@egOrganization.
Крім офіційних інтернет-сайтів РО у своєї структурі мають спеціальні підрозділи для контактування з громадськістю. Наприклад, СЗР РФ має Бюро із зв’язків з громадськістю та засобами масової інформації (Прес-Бюро СЗР).
Прес-бюро здійснює діяльність на підставі законодавчих та відомчих нормативно-правових приписів. Керує ним директор, який безпосередньо підпорядковується Директору СЗР РФ.
Прес-Бюро організує та проводить прес-конференції, брифінги, кіно- і відео перегляди для представників ЗМІ, взаємодіє з авторами публікацій з розвідувальної тематики. Надані засобам масової інформації матеріали про діяльність СЗР РФ не мають містити відомості, що становлять державну таємницю. Автори підготовлених для опублікування матеріалів про зовнішню розвідку РФ мають право звернутися в Прес-бюро за експертним висновком про наявність чи відсутність в матеріалах відомостей подібного характеру.
Звернення громадян, представників громадських об’єднань, ЗМІ до керівництва СЗР РФ також здійснюється через Прес-Бюро. Звернення можуть бути письмовими (за вільною формою) та усними (особистий прийом). Під час особистого прийому громадянин пред’являє документ, що засвідчує його особу. У разі, якщо в зверненні містяться питання, вирішення яких не входить до компетенції СЗР РФ, громадянину надається роз’яснення, куди і в якому порядку йому слід звернутися. В ході особистого прийому громадянину може бути відмовлено в подальшому розгляді звернення, якщо йому раніше була дана відповідь по суті порушених у звернені питань. Взагалі, всі питання звернень до РО мають здійснюватися в суворій відповідності до законодавства РБ та РФ [136, 137].
Отже, органи зовнішньої розвідки РБ та РФ, так само як і розвідувальні структури інших країн світу, здійснюють контактування із громадськістю, зарубіжними спеціальними службами, ЗМІ за принципами напіввідкритості, напівпрозорості і напівгласності. На відміну від звичайних державних органів РО в силу своєї специфіки не можуть відкрито і повно інформувати суспільство про результати РД та характер проведених операцій.
Зміст та обсяг стосунків розвідки із суспільством повинен бути детально врегульованим правовими нормами. Зміст цього врегулювання полягає у наступному:
– визначення у законодавстві про захист державної таємниці термінів розсекречування матеріалів діяльності РО;
– створення в структурі РО спеціального окремого підрозділу із зв’язків з громадськістю та засобами масової інформації (Прес-Бюро);
– на підставі чинного законодавства налагодження механізму вільних звернень (у будь-яких формах) громадян, іноземців та осіб без громадянства, представників громадськості та ЗМІ до керівництва РО з обов’язковим наданням відповідей на звернення.
Рамки повноважень розвідувальних органів, що підлягають законодавчому визначенню. Серцевиною законодавства у сфері розвідки має бути визначення правовими приписами того, що можуть і що обов’язково мають робити РО для вирішення поставлених перед ними завдань.
Наприклад, білоруський та російський законодавці в нормативно-правових актах стосовно сфери діяльності органів зовнішньої розвідки [66, 77] вважали за доцільне прописати правовими нормами їх повноваження. Зауважимо, не окремо права і обов’язки, як це вони зробили для своїх контррозвідувальних органів (КДБ РБ та ФСБ РФ – [69, 83]), а саме повноваження.
Український законодавець визначив лише права РО [87, ст.9], чомусь вирішивши, що обов’язки для органів зовнішньої розвідки прописувати правовою нормою не слід. 
Казахстанський законодавець вирішив у своєму Законі «Про зовнішню розвідку» [86, ст.9] не використовувати ані права, ані обов’язки, ані повноваження, звернувши свою увагу на категорію компетенція та широко застосувавши її у своєму законодавстві.
Дуже цікаво зробив грузинський законодавець, визначивши «рамки діяльності та межі повноважень Служби розвідки Грузії» [91, ст. 6].
Відтак, можна побачити, що законодавці різних по-різному підійшли до застосування категорій «права», «обов’язки», повноваження», «компетенція».
Спробуємо зіставити ці категорії і висловити свою думку стосовно того, якими (якою) категоріями (категорією) краще було б користуватися у законодавстві задля найбільш повного визначення функціональності РО, тобто яким шляхом було б ефективніше донести до суспільства те, що може і що зобов’язана робити розвідка для реалізації покладених на неї функцій.
Оскільки РО є державним органом, то його повноваження є сукупністю прав і обов’язків, які закріплені за ним у встановленому законодавством  порядку для здійснення покладених на нього функцій [118, с.197].
Також, в теорії держави і права категорія «компетенція» визначена як сукупність встановлених нормативними правовими актами завдань, функцій, прав та обов’язків (повноважень) державних органів, посадових осіб, громадських організацій [118, с.122]. 
З цього наукового визначення даної категорії можна констатувати, що казахстанський законодавець задля окреслення функціональності своїх РО застосував найширшу з усіх категорію, яка включає у себе і завдання, і функції, і права, і обов’язки, і навіть повноваження. Хоча, в Законі РК «Про зовнішню розвідку» є окрема стаття з назвою «Завдання розвідувальної діяльності» [86, ст.4].
В якійсь мірі казахстанський законодавець має рацію, застосовуючи цю вкрай широку категорію. Візьмемо, наприклад, одну із складових компетенції, що наведено у Законі РК «Про зовнішню розвідку: «встановлення, підтримання та розвиток контактів, укладання угод про співпрацю зі спеціальними службами, правоохоронними органами, органами урядового та спеціального зв’язку іноземних держав, міжнародними правоохоронними організаціями на основі міжнародних договорів Республіки Казахстан» [86, ст.9]. Дійсно, наведену компетенцію можна розглядати з усіх боків: і як право, і як завдання, і як обов’язок, і, навіть, як функцію.
На думку автора формулювання у законі того, що може і що має робити розвідка у формі загальної компетенції дезорієнтує не тільки самі РО, але й інших «споживачів» нормативно-правового акту, в першу чергу громадськість та суспільство. Вище ми вже довели різницю між завданнями і функціями РД та констатували, що у нормативно-правовому акті стосовно розвідки має бути визначена тріада у вигляді цілей, завдань та функцій. Так само має бути і з правами та обов’язками.
Загальновідомо, що права − це сукупність норм, що закріплюють можливість здійснення певних дій і поширюються на необмежене коло осіб. Обов’язки – це сукупність загальнообов’язкових норм, невиконання яких тягне передбачену законом відповідальність. 
Як права, так і обов’язки РО поширюються на невизначене коло осіб, фізичних і юридичних, і діють як на території держави, так й за її межами. Їх дотримання має імперативний характер. Органи зовнішньої розвідки в особі керівників та співробітників - оперативних працівників не тільки мають знати свої права, а й поважати чужі інтереси. За порушення такої парадигми передбачена певна відповідальність. Дані поняття, права і обов’язки, взаємопов'язані і часто кореспондують один одного. Наприклад, законодавець регулює взаємовідносини розвідки та особи, яка конфіденційно співробітничає з нею, шляхом надання обом сторонам певних прав та обов’язків. Обов’язок особи, що конфіденційно співробітничає із розвідкою, надавати правдиву та неупереджену інформацію перетинається з необхідністю або обов’язком РО щодо її винагороджування або визволення, якщо вона буде затримана або засуджена за зраду національних інтересів держави, громадянином якої вона є. І навпаки, якщо особа  нечесно співробітничає із розвідкою, більш того, вводить її в оману, то й обов’язків відносно неї з боку РО не настає, а особа позбавляється свого права витребувати у розвідки захисту.
Але є і низка відмінностей, через які виражаються індивідуальні особливості категорій «права» та «обов’язки». По-перше, виконання обов’язків – загально обов’язково, і якщо обов’язок порушено, то настає відповідна санкція. Наприклад, співробітник розвідки, який розголосив інформацію про особу, яка конфіденційно співробітничає з РО, обов’язково підлягає дисциплінарній або кримінальній відповідальності, бо він порушив свій обов’язок щодо нерозголошення відомостей про таких осіб. По-друге, за відмову від реалізації прав суб’єктом, який ними наділений, відповідальність не передбачена. Він може використати свої права суворо індивідуально. Наприклад, людина може скористатися своїм правом допомогти РО шляхом конфіденційного співробітництва з ним на платній основі, а може і відмовитися від цього, співпрацюючи з розвідкою на безоплатній основі. 
Таким чином, використання своїх прав – це можливість, а дотримання обов’язків – необхідність. Невиконання обов’язків, що спричинило негативні наслідки, переслідується за законом. За відмову від використання права така відповідальність не передбачена.
Дуже важливим постулатом є те, що порівняно з обов’язками поняття права є вторинним. Дійсно, право на керування автомобілем існує настільки, оскільки кожен водій виконує свої обов’язки, дотримуючись правил руху. Не може виникнути право на керування без попереднього вивчення правил дорожнього руху і складання про це відповідного екзамену та отримання свідоцтва на право керування. Тобто, попереду реалізації права виникає необхідність формування обов’язків, які потім і впливають на визначення права. Якщо особа отримала посвідчення водія категорії «С» і може виконувати обов’язки водія великих вантажівок, то він автоматично набуває права на керування, крім легкових, ще і автобусом для перевезення пасажирів. 
Цю аналогію можна перевести і на діяльність розвідки. Якщо оперативний співробітник вивчив законодавство про державну таємницю і отримав допуск до державних секретів, взявши на себе обов’язки щодо збереження та нерозголошення секретів, то він лише після цього набуває права на застосування методів та засобів РД.
Так само має бути відображено і в нормативно-правових актах про організацію та діяльність органів зовнішньої розвідки. Спочатку в законі має визначатися правовою нормою обов’язки розвідки, а вже на підставі їх формулюватися права. Визначення правовою нормою прав та обов’язків розвідки через загальні категорії «повноваження» або «компетенція» фактично нівелює первинність обов’язків і вторинність прав.
Проаналізуємо повноваження органів зовнішньої розвідки РБ та РФ та зробимо спробу визначити, чого в них більше: прав чи обов’язків, і які з них є правами, а які − обов’язками.
Згідно з Указом Президента РБ [66, п.п.1.10.] розвідувальним службами надаються наступні повноваження:
1)	забезпечення захисту державної таємниці в організаціях, що знаходяться за межами РБ, включаючи визначення порядку їх фізичного та інженерно-технічного захисту, а також заходи з попередження витоку по технічних каналах відомостей, що становлять державну таємницю;
2)	розробка і здійснення заходів із забезпечення безпеки співробітників організацій РБ, які перебувають за кордоном, і членів їх сімей в країні перебування, а також відряджених за кордон громадян РБ, які мають за родом своєї діяльності допуск до відомостей, що становлять державні секрети, і членів їх сімей, які знаходяться з ними;
3)	встановлення відносин співробітництва з громадянами РБ, а також іноземними громадянами та особами без громадянства для надання конфіденційного сприяння;
4)	здійснення заходів щодо легендування співробітників розвідувальних служб і організації їх діяльності з використанням в цих цілях іншої відомчої належності;
5)	укладання з державними органами, іншими організаціями угод, необхідних для здійснення РД;
6)	забезпечення власної безпеки;
7)	внесення в установленому порядку пропозицій про створення організацій або їх підрозділів, необхідних для функціонування розвідувальних служб;
8)	розробка, виготовлення, придбання та використання спеціальних технічних засобів для виконання завдань зовнішньої розвідки.
Як бачимо, з восьми повноважень явно до обов’язків можна віднести «1)», «2)», «4)», «6)» та «8)», бо якщо вони не будуть виконані, то можуть настати наслідки у вигляді певної відповідальності. І навпаки, до прав можна віднести повноваження за номерами «3)», «5)» та «7)», оскільки РО на свій розсуд можуть і встановлювати відносини співробітництва, і укладати угоди, і вносити пропозиції про створення організацій тощо, але можуть цього і не робити, якщо для цього не настав час або не створено належних умов. Відмова від наданих прав або несвоєчасна їх реалізація не тягне за собою настання відповідальності або невідворотності покарання.
Так само проаналізуємо і Закон РФ «Про зовнішню розвідку» [77, ст.6]. Серед усіх дванадцяти повноважень явно можна віднести до обов’язків − п’ять, а саме:
– здійснення заходів щодо зашифровки кадрового складу і організації його діяльності з використанням в цих цілях іншої відомчої належності;
– організація і забезпечення в межах своєї компетенції захисту державної таємниці в установах, що знаходяться за межами території РФ, включаючи визначення порядку здійснення фізичного та інженерно-технічного захисту зазначених установ, заходи щодо запобігання витоку технічними каналами відомостей, що становлять державну таємницю;
– забезпечення безпеки співробітників установ РФ, що знаходяться за її межами, і членів їх сімей в державі перебування;
– забезпечення безпеки відряджених за межі території РФ її громадян, які мають за родом своєї діяльності допуск до відомостей, що становлять державну таємницю, і членів їх сімей, які перебувають з ними;
– забезпечення власної безпеки, тобто захист своїх сил, засобів і інформації від протиправних дій та загроз.
Інші сім повноважень можна цілком виправдано віднести до прав російських органів зовнішньої розвідки. Наприклад, таке повноваження, як встановлення на конфіденційній основі відносин співробітництва з особами, які добровільно дали на це згоду.
Подібний підхід, коли права і обов’язки РО визначаються через єдину категорію повноваження можна знайти у законодавстві багатьох країн світу. Особливо це стосується тих повноважень, які по суті є правами. Тобто коли РО наділяються винятковими або особливими повноваженнями, які передбачають обмеження прав і свобод людини, зокрема права на приватне життя (проведення зовнішнього спостереження; проведення негласного обшуку у приміщеннях, транспортних засобах і закритих об’єктах; перегляд листів й інших відправлень без згоди відправника або адресата; прослуховування або одержання інформації з телефонних мереж; контроль за допомогою технічних засобів бесіди тощо). Хоча законодавці прописують їх правовими приписами через категорію «повноваження» [36, с.34, блок № 12], але в дійсності вони є правами РО.
Як ми зазначали вище, український законодавець в Законі України «Про розвідувальні органи України» [87, ст.9] не став застосовувати категорії «повноваження» або «компетенція», не надав значення парній категорії «права та обов’язки», а застосував лише одну категорію – «права». Тому, на думку автора, у Законі сталася плутанина та з п’ятнадцяти перелічених у статті 9 «прав» − три з них цілком виправдано можна віднести до обов’язків РО, а саме такі права:
– організовувати і забезпечувати в межах своєї компетенції захист державної таємниці в установах України за кордоном, включаючи заходи щодо попередження витоку по технічних каналах відомостей, що становлять державну таємницю; 
– здійснювати технічний захист приміщень і об'єктів РО; 
– забезпечувати власну безпеку діяльності РО України та захист своїх сил, засобів і інформації від протиправних дій та загроз. 
Аналіз законодавства деяких країн світу свідчить про те, що їх законодавці для визначення компетенції розвідувальних органів широко використовують парну категорію «права та обов’язки». Наприклад, в Законі Турецької Республіки «Про державні розвідувальні служби та національний апарат розвідки» є окремі статті як про «права» так і про «обов’язки» розвідки [138, С. 144 – 151].
Дослідивши компетенцію, повноваження, права і обов’язки РО РБ, РФ та України можна констатувати, що законодавці кожної країни по своєму визначили їх кількість. Якщо в Указі Президента РБ їх вісім [66, п.п.1.10.], в Законі РФ – дванадцять [77, ст. 6], то в Законі України – п’ятнадцять [87, ст. 9]. До речі, в Законі РК «Про зовнішню розвідку» можна нарахувати аж двадцять вісім «компетенцій» [86, ст. 9].
В науковому сенсі виникає питання: скільки має бути визначено правовими приписами прав і обов’язків для РО і в яких формулюваннях мають бути викладені ці визначення.
Аналіз нормативно-правових актів РБ та РФ, а також деяких інших країн свідчить про те, що остаточної цифри не існує, як не існує й переліку формулювань щодо прав та обов’язків. Законодавець кожної держави на свій розсуд визначає це, виходячи з положень основного закону (конституції), концепції розвитку держави, існуючих воєнних та політичних доктрин, місця і ролі держави у світі, основного призначення розвідки, її цілей, завдань та функцій тощо. Тому, не можна окреслити межі визначення складових повноважень РО. Наприклад, таке право, як «застосування зброї, спеціальних засобів і фізичної сили для забезпечення охорони своїх об’єктів і приміщень відповідно до законів Республіки Казахстан» [86, ст. 9], цілком виправдано було б включити у свої нормативно-правові акти і законодавцям РБ, РФ та України.
Відтак, аналіз білоруського, російського законодавства та деяких інших держав у сфері РД показує багатогранний та різнобічний підхід законодавців кожної країни до правового визначення складових можливої та обов’язкової поведінки для органів зовнішньої розвідки. Кожний підхід має право на своє існування, але, на думку автора, найбільш розумний варіант, коли в нормативно-правовому акті визначаються спочатку обов’язки, а потім права, віддаючи пріоритет саме обов’язкам, які надають або створюють певні підвалини для подальшого формулювання прав.
Об’єднання прав і обов’язків за допомогою єдиної категорії, будь то «компетентність» або «повноваження», не дають можливості користувачам або читачам нормативно-правового акту розмежувати і зрозуміти, де в повноваженнях знаходяться обов’язки, а де – права.
Питання щодо меж або обсягів визначення прав і обов’язків для РО законодавець вирішує виходячи з внутрішньополітичного та зовнішньополітичного становища держави, призначення зовнішньої розвідки, її ролі і місця в системі державних органів, попередньо визначених для неї цілей, завдань та функцій.
Права і обов’язки РО необхідно відрізняти від прав і обов’язків їх співробітників, особливо співробітників кадрового складу, що безпосередньо здійснюють РД. Права і обов’язки державних органів і їх представників ні за яких обставин не можуть співпадати. На думку автора, доцільно в нормативно-правовому акті детально визначати права і обов’язки не тільки РО, але і їх співробітників.
Білоруські та російські законодавці лише побіжно, але майже однаково визначили правовою нормою права і обов’язки співробітників розвідки на рівні пересічних громадян своїх держав за виключенням обмежень, встановлених актами законодавства для співробітників розвідувальних служб: «Співробітники органів зовнішньої розвідки Російської Федерації несуть обов’язки і мають права, передбачені законодавством Російської Федерації для громадян Російської Федерації, за винятком обмежень (курсив наш. – В.П.), які встановлюються федеральними законами» [77, ст. 20]. Теж саме визначено і в Указі Президента Білорусі: «співробітники розвідувальних служб несуть обов’язки і мають права, передбачені законодавством для громадян Республіки Білорусь, за винятком обмежень (курсив наш. – В.П.), встановлених актами законодавства для співробітників розвідувальних служб» [77, п.п. 1.11.]. Але, в законодавстві інших держав права і обов’язки співробітників розвідки детально визначаються правовими приписами. Наприклад, в законодавстві  Республіки Польща правам і обов’язкам співробітників розвідки присвячено аж цілий розділ: «Права і обов’язки посадових осіб Агентства внутрішньої безпеки і розвідувального управління» [139, розділ 7].

1.3 Предмет і метод конституційно-правового регулювання функціонування зовнішньої розвідки
 
Розглянувши концептуальні засади та теоретичні аспекти конституційно-правової природи розвідувальних органів як органів державної влади, можна констатувати, що предмет і метод правового регулювання у специфічній сфері, якою є РД, також поступово, рік від року, наповнювались протягом 28-річного існування незалежних держав новим змістом.
Оскільки сфера РД є специфічною, то предмет і метод її правового регулювання також мають бути специфічними і відмінними від предметів і методів правового регулювання в інших сферах життєдіяльності суспільства, але виключно на засадах конституційних положень. Отже, метою даного підрозділу є дослідження та висвітлення особливостей предмету і методу конституційно-правового регулювання, що застосували законодавці для унормування сукупності суспільних відносин, що складалися у сфері діяльності РО по мірі розвитку держав від дня проголошення незалежності до теперішнього часу. Застосовуючи словосполучення конституційно-правове регулювання, ми намагаємося показати, що у сфері розвідувальної діяльності перш за все регулюються взаємовідносини між особою і державою, коли остання через свої основні державні інститути (президент, парламент, суди, прокуратура) гарантує особі захист її основних конституційних прав і свобод під час функціонування розвідувальних органів, а це є педметом регулювання конституційного права. Конституційно-правові норми встановлюють також визначальні засади компетенції органів державної влади, що керують, контролюють та наглядають за діяльністю розвідувальних органів, тобто ці норми здійснюють первісне правове регулювання суспільних відносин у сфері розвідувальної діяльності. Проте, конституційне право не може регулювати всю цю сферу зазначених суспільних відносин. Поряд із конституційним правом їх регламентують також й інші галузі права – цивільне, трудове, адміністративне й ін.  
На перший погляд проблема визначення предмету і методу конституційно-правового регулювання є суто юридичною науковою проблемою, коли їх суть та зміст, як правило, досліджуються в рамках дисертацій, монографій, статей тощо. Але іноді законодавець сам намагається їх визначити безпосередньо у нормативно-правовому акті. Наприклад, російський законодавець у Федеральному Законі РФ від 28 грудня 2010 року «Про безпеку» у статті 1 «Предмет регулювання цього Федерального закону» зазначає, що «цей Закон визначає основні принципи та зміст діяльності щодо забезпечення безпеки держави, громадської безпеки, екологічної безпеки, безпеки особистості, інших видів безпеки, передбачених законодавством Російської Федерації (далі - безпека, національна безпека), повноваження і функції федеральних органів державної влади, органів державної влади суб’єктів Російської Федерації, органів місцевого самоврядування в області безпеки, а також статус Ради безпеки Російської Федерації (далі – Рада безпеки)» [76, ст.1]. Таким чином, на прикладі цього Закону [76] можна побачити, що до предмету конституційно-правового регулювання у сфері забезпечення безпеки російський законодавець відніс:
− принципи діяльності;
− зміст діяльності щодо забезпечення безпеки;
− повноваження і функції органів державної влади в сфері безпеки;
− правовий статус Ради Безпеки РФ.
В теорії держави і права предмет правового регулювання визначається значно ширше: предмет правового регулювання – це сукупність суспільних відносин, що підлягають правовому регулюванню. Він визначає зміст правотворчої діяльності в процесі створення права; складається з певного кола суспільних відносин, які пов’язані між собою спільним критерієм; включає в себе такі елементи як суб’єкти, об’єкти та зміст; характеризує особливість динаміки розвитку суспільства в певних сферах; має об’єктивний характер, пов’язаний із розвитком суспільства; його доповнює метод правового регулювання [118, с. 248]. 
Відтак, стає очевидним, що російський законодавець у Законі РФ [76] дуже поверхнево визначив предмет регулювання, оскільки не намагався окреслити навіть коло суспільних відносин, що регулюватиме цей Закон.
У цьому сенсі можна говорити, що першим і одним з основних теоретичних аспектів, пов’язаних з визначенням предмету правового регулювання, є категорія «суспільні відносини». Проблема полягає в тому, що перед початком створення правової норми законодавцю необхідно чітко з’ясувати, які суспільні відносини потребують правового регулювання у сфері функціонування розвідки. Тобто, з усіх незліченних суспільних відносин йому треба виділити або окреслити коло тих, які дійсно потребують правового регулювання в цій сфері.
Загально відомо, що люди, взаємодіючи один з одним, вступають у різноманітні суспільні стосунки: особисті, професійні, релігійні тощо. Відтак, суспільні відносини − це різноманітні форми взаємозв'язків, що виникають в процесі діяльності між окремими людьми, різними соціальними групами, а також всередині них. Суспільні відносини об’єднують розрізнених індивідів в єдине «багатополярне» ціле, надають їх діям певну однаковість, стабільність і соціальну ефективність [197]. 
Лише окремі з них, оскільки мають соціальну значущість, потребують правової регламентації. Зазнавши владного юридичного впливу, ці суспільні відносини набувають правової форми, тобто стають правовідносинами. 
Відтак, з теоретичної точки зору можна змоделювати наступний алгоритм дій законодавця щодо виокремлення зі всього кола суспільних відносин саме тих, що потребують правового регулювання у сфері функціонування розвідувальних служб:
1) уявлення ролі та місця розвідувальних служб у суспільстві та державі з урахуванням внутрішніх і зовнішніх загроз та проголошеного в конституції (основному законі) або в конституційних законах курсу розвитку країни (демократичний, авторитарний тощо);
2) визначення підстав та напрямів застосування спеціальних сил, методів та засобів розвідки у сферах забезпечення державної та національної безпеки на підставі проголошених у концепціях (доктринах) положень;
3) виокремлення із загального кола тих суспільних відносин, які складатимуться між різними індивідами у сферах забезпечення державної та національної безпеки та можуть об’єднати їх в єдине «багатополярне» ціле, надасть їх діям максимальну узгодженість, стабільність і соціальну ефективність. Під час «відбору» таких суспільних відносин законодавець повинен уявляти, що відносини у сфері забезпечення безпеки держави можуть пов’язувати людей опосередковано, без безпосереднього контакту між ними, а іноді – без чіткого усвідомлення людиною характеру і навіть існування таких зв’язків; 
4) врегулювання правовою нормою виділеного кола суспільних відносин, тобто надання їм статусу правових відносин.
Процес перетворення відібраних суспільних відносин у правовідносини здійснюється за допомогою використання певних юридичних засобів, через систему яких і забезпечується подальший розвиток цих відносин, але вже у рамках та за напрямами, визначеними нормами права, і в першу чергу нормами конституційного права. Мова йде про конституційне-правове регулювання. Це інший теоретичний аспект, який доцільно, на думку автора, розкрити відносно предмету дисертаційного дослідження.
В конституційному праві та у теорії держави і права поняття «правове регулювання» трактується дуже широко. Це й «прийом, спосіб впливу норм конституційного права на суспільні відносини» [198, С. 16], і «один з основних засобів державного впливу на суспільні відносини з метою їх упорядкування в інтересах людини, суспільства і держави» [118, С. 229], і «специфічна система нормативного впливу на суспільно значущі, свідомо-вольові, повторні та стійкі суспільні відносини» [199, С. 10], і «самостійна форма дії права» на суспільні відносини [200, С. 78], і «засіб реалізації нормативного регулювання, шляхом його конкретизації до певних життєвих обставин» [201, С.30] тощо.
Але задля розуміння ґенези правового регулювання функціонування розвідки знову ж необхідно звернутися до його предмету, до якого входять, як зазначалося вище, коло суспільних відносин з певними ознаками, а саме:
– відносини пов’язані між собою спільним критерієм, належать до певного окремого виду або сфери, тобто до забезпечення державної та національної безпеки держави;
– відносини виникають між людьми, їх об’єднаннями та державою (державами);
– суб’єкти цих відносин є свідомими й вольовими їх учасниками;
– відносини мають принципове значення для держави, суспільства та окремих осіб;
– відносини об’єктивно потребують і піддаються юридичній регламентації.
Відтак, предмет правового регулювання у сфері РД включає в себе точно такі ж елементи, як і в інших сферах, що підлягають правовому регулюванню в державі, а саме: суб’єкти, об’єкти та зміст самого правового регулювання.
До суб’єктів правового регулювання у сфері функціонування розвідувальних служб належать:
– окремі індивіди (громадяни, іноземці, особи без громадянства), які відповідно до норм права є носіями суб’єктивних юридичних прав і обов’язків;
– суспільство в цілому, яке потребує захисту від внутрішніх та зовнішніх загроз;
– РО, які безпосередньо реалізують функції захисту людини, суспільства та держави від загроз ззовні;
– організації, установи, підприємства будь-якої форми власності, які офіційно зареєстровані у встановленому порядку;
– держава в особі її керівників (президентів), а також державні законодавчі, виконавчі та судові органи.
До об’єктів правового регулювання у сфері функціонування розвідувальних служб можна віднести:
– державну безпеку (в основному як сферу застосування спеціальних сил та засобів контррозвідувальних органів, але частково в цій сфері функціонує і розвідка);
– національну безпеку (в основному як сферу застосування спеціальних сил та засобів РО). 
До змісту правового регулювання у сфері функціонування розвідувальних служб можна віднести визначення:
– цілей, завдань, функцій та напрямів діяльності РО;
– підстав та умов, за наявності яких розвідувальні служби можуть обмежувати конституційні права та свободи людини і громадянина;
– структурної побудови (системи) РО, їх прав та обов’язків;
– випадків, підстав та меж застосування співробітниками розвідки фізичної сили, спеціальних засобів, бойової та спеціальної техніки, зброї тощо;
– сфер взаємодії РО з іншими державними органами, контррозвідувальними та правоохоронними органами, підприємствами, установами, організаціями та громадянами;
– шляхів комплектування розвідувальних служб кадрами, прав та обов’язків співробітників кадрового складу, їх правовий та соціальний захист;
– шляхів інформаційного забезпечення діяльності розвідки, захисту відомостей про її діяльність та осіб, що конфіденційно співробітничають (співробітничали) з нею;
– меж фінансового, матеріально-технічного та іншого забезпечення діяльності розвідувальних служб;
– прав та обов’язків громадян, які сприяють РО, заходів щодо захисту інформації про них та забезпечення їх безпеки;
– форм керівництва РО, демократичного контролю та прокурорського нагляду за їх діяльністю та повноважень у цьому керівників держави, представників виконавчих, законодавчих та судових гілок влади, а також громадськості. 
Необхідно зазначити, що окреслення кола суспільних відносин у сфері забезпечення державної і національної безпеки, визначення предмету правового регулювання та його елементів неможливо без врахування наукових напрацювань стосовно функціонування самих спеціальних служб. Нажаль, значна частина цих досліджень має гриф з обмеженим доступом і не підлягає виданню у відкритих джерелах. Але безперечно, на думку автора, законодавці враховують ці дослідження та виділяють з них ті наукові напрацювання, які припустимо та доцільно застосовувати у вигляді правової норми або правового припису у законодавчих актах.
Відтак предмет конституційно-правового регулювання у розвідувальній сфері – це сукупність якісно однорідних суспільних відносин, що складаються між об’єктами та суб’єктами з приводу розвідувальної діяльності та урегульованих нормами права на підставі конституційних положень. 
Вагома частина відносин у сфері розвідувальної діяльності регулюється конкретними спеціальними нормативно-правовими актами, що мають відповідну специфіку і значна частина котрих має закритий характер або з обмеженим доступом користування. Але, незважаючи на те, відкритий чи з обмеженим доступом нормативно-правовий акт, предмет регулювання вказує на конкретну групу суспільних відносин, на яку спрямований вплив прийнятих норм права. До предмету правового регулювання також входять суб’єкти, об’єкти і безпосередньо зміст правового регулювання стосовно самої РД. 
Вище вже зазначалося, що відмежування предмета правового регулювання однієї галузі від іншої здійснюється на основі виявлення якісної однорідності елементів, що його становлять. Цими елементами є суб’єкти, об’єкти і безпосередньо сам зміст правового регулювання. Незважаючи на низку динамічних факторів, що властиві РД, і на те, що ці фактори можуть в окремі періоди часу суттєво впливати на ці однорідні елементи, все одно, коло суспільних відносин у сфері діяльності РО залишається більш-менш стабільним. Це дає змогу законодавцю узагальнювати норми права, які регулюють коло суспільних відносин у сфері РД, і, на думку автора, також дозволяє ставити або розглядати питання у науковому плані про існування в праві національної безпеки (як основної галузі права) окремої специфічної допоміжної галузі права – безпекового права, в якому забезпечення національної безпеки силами і засобами РД та КРД (розвідувальних та контррозвідувальних органів) постало би на тій же самий рівень, що і діяльність правоохоронних органів в рамках оперативно-розшукового права. Дуже слушно в цьому відношенні висловився вчений-юрист С. Г. Соловьєв: «предмет правового регулювання служить критерієм поділу права на галузі.. Він є головним, матеріальним критерієм розподілу норм права по галузях, оскільки має об’єктивний зміст, обумовлений саме характером суспільних відносин і не залежить в принципі від волі законодавця. Саме предмет, перш за все, диктує необхідність виділення тої чи іншої галузі, а коли галузь виділяється, з’являється і відповідний метод регулювання, який в значної мірі залежить від волі законодавця» [202].
З позиції теорії держави і права це цілком виправдано, бо галузь права – це окрема сукупність норм або «система норм права, об’єднаних за різними критеріями в інститути права, що спрямовані на регулювання певної однорідної сфери суспільних відносин (курсив наш. – В.П.)» [118, С. 45].
Існування окремої галузі права – «право національної безпеки» – в російській правовій науці вже давно із стадії наукового обґрунтування перейшло в суто практичну площину. Так, в Московському фізико-технічному інституті зараз викладається навчальний курс «Право національної безпеки», однією з тем якого є «Діяльність Служби зовнішньої розвідки Російської Федерації в забезпеченні політичної безпеки держави» [203]. В Російській академії народного господарства і державної служби (РАНГіДС) при Президентові РФ функціонує Інститут права і національної безпеки, в якому також викладають правові питання застосування РО РФ в забезпеченні національної безпеки [203].
Метод правового регулювання у сфері РД також має свої особливості. В теорії держави і права метод правового регулювання визначається як «сукупність способів та засобів, що здійснюють за допомогою норм права регулювання та вплив на суспільні відносини» [118, С. 154]. Він (метод правового регулювання) залежить від:
– цілей, завдань, що ставить перед собою держава шляхом видання тих або інших правових норм;
– властивостей суб’єктів правових відносин;
– характеру та взаємозв’язку прав і обов’язків суб’єктів правовідносин;
– положення суб’єктів правовідносин один до одного, що опосередковано їх правами та обов’язками;
– розмаїття засобів забезпечення і охорони правових норм;
– підстав виникнення правовідносин (державний акт, договір) [204, С. 54].
Метод правового регулювання залежить від цілей та завдань, що ставить перед собою держава. Дійсно, шляхом видання правових норм у сфері РД держава має свої особливі цілі та завдання. Особливість цілей в першу чергу характеризується виділенням певного кола спеціальних державних органів, які б відповідали за забезпечення безпеки (національної безпеки) особистості, суспільства і держави від зовнішніх загроз шляхом застосування методів і засобів РД, а по-друге, зобов’язанням цих органів забезпечити керівництво держави розвідувальною інформацією, яка вкрай потрібна для прийняття виважених рішень в політичній, економічній, оборонній, науково-технічній та екологічній сферах. Особливість завдань характеризується визначенням правовими нормами спеціальних повноважень органам зовнішньої розвідки щодо сприяння політичному і соціально-економічному розвитку держави, її науково-технічному прогресу та воєнно-технічному забезпеченню безпеки держави, забезпечення безпеки організацій та їх співробітників, що знаходяться за межами держави, а також безпеки громадян, що перебувають за кордоном і мають допуск до державних секретів. При цьому, зазначені цілі та завдання можуть залишатися, як правило, тривалий час незмінними, але способи (прийоми) правового впливу на громадян можуть змінюватись. Суттєвими факторами, що впливають на вибір прийомів в конкретних умовах, є політичний режим, сила і авторитет держави, домінуюча ідеологія тощо. Так, пошук «зовнішнього ворога» та його демонізація може викликати низку правових рішень:
1) створення із «зовнішнього ворога» ідеологічної конструкції, включення боротьби з ним у якості одного із шляхів реалізації національної ідеї і відображення всього цього у концепціях та доктринах про забезпечення національної безпеки. Тоді, суб’єкти права під емоціональним впливом можливої своєї героїчної участі у боротьбі з «ворогом» зроблять необхідні і вигідні для держави кроки. До речі, в існуючих в РБ та РФ сучасних концепціях національної безпеки [71, 74] можна знайти багато прикладів визначення конкретних держав, їх структур та організацій ззовні, що є або можуть стати загрозою для національної безпеки;
2) зацікавлення учасників суспільних відносин привабливими для них стимулами (моральними або матеріальними), під впливом яких суб’єкт права досягає необхідних державних цілей, за що отримує відповідне заохочення. В основних нормативно-правових актах РБ та РФ про діяльність органів зовнішньої розвідки подібні стимули ретельно визначено [66, 77];
3) заборона альтернативних шляхів досягнення цілей суб’єкта права; він повинен досягати своїх цілей тільки у випадках збігу (або хоча б несуперечливості) своїх особистих та державних цілей. Наприклад, основними нормативно-правовими актами [66, 77] органам зовнішньої розвідки РБ та РФ забороняється реалізовувати зібрану розвідувальну інформацію для отримання комерційної вигоди;
4) зобов’язання здійснити необхідні для державі дії під впливом покарання. Наприклад, «керівники органів зовнішньої розвідки.. несуть персональну відповідальність перед Президентом Російської Федерації за достовірність, об’єктивність розвідувальної інформації та своєчасність її надання» [77, ст. 93].
На методах правового впливу держави стосовно суспільних відносин у сфері РД позначаються властивості суб’єктів правових відносин. Публічні державні органи (підприємства, установи, організації тощо), у тому числі й органи зовнішньої розвідки, діють виключно в межах їх компетенції, що визначає для них держава, натомість громадяни, іноземці та особи без громадянства у сфері РД володіють свободою щодо широкого вибору правомірної поведінки. Наприклад, особи, яких РО намагаються залучити до конфіденційного співробітництва, мають права надати згоду або відмовиться від співробітництва без яких-небудь санкцій з боку держави.
На методах правового впливу позначається характер та взаємозв’язок прав і обов’язків суб’єктів правовідносин, їх положення один до одного. Якщо РО знаходиться у відомчій структурі (Міністерство оборони, прикордонні війська), то його компетенція безпосередньо пов’язана з цим відомством. Під час взаємодії РО відомчої належності між собою або з іноземними партнерськими розвідувальними, контррозвідувальними або правоохоронними структурами, характер, обсяг взаємодії та санкція на її здійснення надається відомством, якому належить РО. Загальне правове поле здійснення взаємодії між всіма розвідувальними структурами та між ними і закордонними спеціальними службами та правоохоронними органами визначається державою та здійснюється під егідою президента держави. Координація (рівність) і субординація (підпорядкованість один одному) – два основних положення суб’єктів один по відношенню до іншого. Так, згідно з Указом Президента РБ координацію зовнішньої розвідки забезпечує Рада Безпеки РБ [66, п.1.8.], натомість загальне керівництво суб’єктами зовнішньої розвідки здійснює Президент РБ, який реалізує свої повноваження  безпосередньо або через Раду Безпеки РБ [66, п. 1.7.].
Під час реалізації прав і обов’язків суб’єктів правовідносин у сфері РД може бути використано різноманітні засоби забезпечення і охорони правових норм. Арсенал цих правових засобів зараз достатньо визначений, він складався протягом всього періоду існування незалежних держав Білорусі та Росії і практично не змінився до теперішнього часу. До основних складових цього арсеналу відносяться: покарання (кримінальна, адміністративна відповідальність) і нагорода (матеріальне та моральне заохочення). Так, законодавці РБ та РФ, виходячи з проголошення конституційними нормами своїх держав як демократичних та правових, в нормативно-правових актах про діяльність органів зовнішньої розвідки також застосували принципи невідворотності, індивідуалізації і відповідності покарання тяжкості правопорушення, гуманізму, які суттєво можуть вплинути на діапазон тих засобів, яких держава може застосувати до суб’єктів правовідносин. Наприклад, російський законодавець в Законі «Про зовнішню розвідку» прямо визначив, що «співробітник органу зовнішньої розвідки Російської Федерації за скоєння правопорушення несе відповідальність відповідно до федеральних законів. Належність до органу зовнішньої розвідки Російської Федерації і причетність до здійснення розвідувальної діяльності не звільняє співробітника органу зовнішньої розвідки Російської Федерації від відповідальності за федеральними законами» [77, ст. 21].
Підстави виникнення правовідносин визначають набір засобів правової взаємодії між суб’єктами права у сфері РД. Органи зовнішньої розвідки РБ та РФ на рівні інших державних структур укладають цивільно-правові угоди (договори) за власним бажанням, на свій страх і ризик. Правові норми надають їм свободу вибору при вступі в ці відносини, вони мають можливість самостійно визначати свої взаємні права і обов’язки в угодах (договорах) за умови їх відповідності чинному законодавству. Договірні відносини рівні, санкції покликані забезпечити інтереси сторін угоди (договору). Так, згідно Указу Президента РБ органи зовнішньої розвідки мають повноваження щодо «укладання з державними органами, іншими організаціями угод, які необхідні для здійснення розвідувальної діяльності» [66, пп.1.10.]. На підставі угод РО РБ та РФ можуть встановлювати відносини співробітництва з громадянами своїх держав, а також з іноземцями та особами без громадянства для надання конфіденційного сприяння [77, ст. 23; 66, пп.1.10.].
На підставі вищезазначеного, можна констатувати, що метод правового регулювання у сфері РД включає в себе наступні компоненти:
– порядок виникнення прав і обов’язків сторін (із закону, договору, акту застосування права тощо);
– ступінь самостійності суб’єктів при виникненні прав і обов’язків (рівність сторін або відносини влади і підпорядкування);
– способи регулювання активності суб’єктів права (заборони, розпорядження, дозволи, рекомендації, заохочення);
– способи забезпечення прав і обов’язків (судовий та інший порядок).
Різні поєднання цих компонентів утворюють метод конкретної галузі права, а саме, як ми зазначали вище, окремої специфічної допоміжної галузі права – безпекового права, в якому забезпечення національної безпеки силами і засобами розвідувальної та контррозвідувальної діяльності (розвідувальних та контррозвідувальних органів) є своєрідною підгалуззю права. 
В теорії права розрізняють два протилежних методи правового регулювання: імперативний (авторитарний) і диспозитивний (метод автономії, координації, децентралізованого регулювання). 
Імперативний метод базується на застосуванні владних юридичних приписів, які не допускають відступів від чітко встановленого правила поведінки. Іншими словами, суб’єкти правовідносин мають право здійснювати лише ті дії, які їм дозволено [118, С. 107].
Диспозитивний метод надає можливість самим учасникам правовідносин самостійно визначати свою поведінку в рамках правових приписів. При цьому сторони виступають в якості рівних суб’єктів, добровільно приймають на себе зобов’язання по відношенню один до одного. Інакше кажучи, особи мають право здійснювати будь-які дії, які прямо не заборонені законом [118, С. 77].
Таким чином, метод правового регулювання у сфері РД являє собою складне, системне утворення, яке включає ряд складових елементів, в першу чергу засоби (способи) впливу на суспільні відносини і відповідає на питання «як регулюються відносини?»
Засоби (способи) впливу на суспільні відносини у сфері РД можна поділити на основні (дозвіл, заборону, позитивне зобов’язання) та допоміжні (уповноваження, обмеження, закріплення певних відносин стосовно статусу, цілей та принципів діяльності, рекомендація, заохочення, надання пільг, державний примус). 
Дозвіл – основний засіб правового регулювання, що полягає у наданні юридичній або фізичній особі права на власні активні дії чи бездіяльність, тобто забезпечення свободи вибору варіанта поведінки. Дозвіл забезпечує соціальну активність суб’єктів РД, надає їм певного рівня свободи в процесі виконання суб’єктивних прав [118, С. 86]. Наприклад, РО РБ та РФ мають дозвіл на створення та використання інформаційних баз даних, гласних і негласних методів РД та ОРД, застосування зброї, спеціальних засобів тощо. Але, все це вони можуть використовувати на свій розсуд в суворій відповідності із правовими приписами і в залежності від конкретних реалій дійсності. Характер дозволу мають всі визначені у нормативно-правових актах РБ та РФ [66, 77] повноваження органів зовнішньої розвідки. Дуже важливим є дозвіл, визначений правовою нормою  для органів зовнішньої розвідки обох країн, який пов'язаний з тим, що співробітники кадрового складу органів зовнішньої розвідки для виконання своїх функціональних обов’язків можуть відповідно до вимог законодавства без розкриття їх належності до органів зовнішньої розвідки займати посади в федеральних органах виконавчої влади, на підприємствах, в установах і організаціях [77, ст.18; 66, пп.1.10.].
Заборона – основний спосіб правового регулювання, що встановлюється шляхом покладення на особу суб’єктивного юридичного обов’язку пасивного типу, відповідно до якого вона має утримуватись від певних, визначених правом форм поведінки [118, с. 98]. Так, в Законі РФ «Про зовнішню розвідку» є низка статей з прямою забороною:
– забороняється здійснювати РД для досягнення антигуманних цілей, а також цілей, що не передбачені законом [77, ст. 5];
– надані засобам масової інформації матеріали про діяльність органів зовнішньої розвідки РФ не мають містити відомості, що становлять державну таємницю [77, ст. 9];
– не підлягає розголошенню інформація, яка зачіпає особисте життя, честь і гідність громадян, що стала відомою органам зовнішньої розвідки Російської Федерації в процесі здійснення їх діяльності, за винятком випадків, передбачених федеральним законом [77, ст. 9];
– застосування методів і засобів РД щодо громадян РФ на території РФ не допускається [77, ст. 13];
– військовослужбовці органів зовнішньої розвідки РФ не можуть брати участь в громадських об’єднаннях, які мають політичну мету [77, ст. 17];
– державні цивільні службовці та працівники органів зовнішньої розвідки РФ не можуть створювати громадські об’єднання, що переслідують політичні цілі [77, ст. 17];
– військовослужбовцям та державним цивільним службовцям органів зовнішньої розвідки РФ, їх подружжю і неповнолітнім дітям забороняється відкривати та мати рахунки (вклади), зберігати готівкові грошові кошти і цінності в іноземних банках, розташованих за межами території РФ, володіти і (або) користуватися іноземними фінансовими інструментами, якщо це не обумовлено рішенням завдань РД [77, ст. 17];
– співробітникам кадрового складу органів зовнішньої розвідки РФ забороняється приймати негласну участь у діяльності органів законодавчої (представницької) або судової влади, а також громадських об’єднань і релігійних організацій в РФ з метою здійснення впливу на характер їхньої діяльності [77, ст. 18] тощо.
Деякі, дещо скромніші, заборони містяться і в Указі Президента РБ:
– здійснення зовнішньої розвідки державними органами і організаціями, що не є суб’єктами зовнішньої розвідки, а також фізичними особами забороняється [66, пп.1.3.];
– ніхто не має права втручатися в службову діяльність співробітників розвідувальних служб, за винятком державних органів та посадових осіб, прямо уповноважених на те законодавчими актами [66, пп.1.11.].
Позитивне зобов’язання, як засіб (спосіб) правового регулювання і впливу на суспільні відносини, більш характерний для міжнародного права [205], але особливості організації та здійснення РД дозволяють саме тут згадати про нього. Дійсно, в законодавстві РБ та РФ є унікальні в своєму роді правові норми, які наказують, що «держава зобов’язана всіляко сприяти безумовному звільненню (курсив наш. − В.П.) співробітника кадрового складу органу зовнішньої розвідки Російської Федерації і членів його сім’ї, затриманих, заарештованих або засуджених за межами території Російської Федерації у зв’язку із здійсненням розвідувальної діяльності» [77, ст. 2], «держава зобов’язана всіляко сприяти звільненню співробітників розвідувальних служб і членів їх сімей, затриманих, взятих під варту або засуджених за межами Республіки Білорусь у зв’язку із здійсненням зовнішньої розвідки (курсив наш. − В.П.)» [66, пп.1.14.].
Допоміжні способи правового регулювання.
Уповноваження – допоміжний спосіб правового регулювання, який передбачає надання суб’єктам правових відносин у сфері РД певних прав. В нормативно-правових актах про органи зовнішньої розвідки РБ та РФ уповноваженню підлягали лише самі органи [77, ст. 6; 66, пп.1.10.]. Правом створення (скасування), загального керівництва і контролю за діяльністю органів наділялись керівники обох держав [77, ст. 12; 66, пп.1.7.]. Але, співробітники розвідки і особи, які залучаються до конфіденційного співробітництва, крім права на соціальний захист, інших прав для здійснення суто РД від законодавців обох держав не отримали.
Обмеження – допоміжний спосіб правового регулювання у сфері РД, який передбачає юридичні та фактичні наслідки діяльності уповноважених органів державної влади, що заснована на законі та направлена на досягнення відповідних цілей, в результаті якої зменшуються варіанти дозволеної нормами права поведінки фізичних та юридичних осіб шляхом встановлення різного роду меж такої поведінки, що в обов’язковому порядку мають тимчасовий, просторовий та суб’єктивний характер [206]. Наприклад, СЗР РФ на відміну від контррозвідувальних та правоохоронних органів має право застосовувати положення Закону РФ «Про оперативно-розшукову діяльність» [113] не в повному обсязі, в обмеженому варіанті лише для «забезпечення власної безпеки» [77, ст. 13].
Юридичне закріплення певних відносин стосовно статусу органів зовнішньої розвідки, цілей та принципів їх РД – допоміжний спосіб правового регулювання у сфері РД, який передбачає розмежування всього кола суспільних відносин у сфері РД на складові частини та закріплення їх за окремим органом залежно з його призначенням, цілей та принципів діяльності. Застосування цього способу законодавцями РБ та РФ яскраво проглядається у розподілі сфер діяльності органів зовнішньої розвідки. Так, СЗР РФ здійснює свою діяльність у політичній, економічній, воєнно-стратегічній, науково-технічній і екологічній сферах, а також в сфері шифрованого, засекреченого і інших видів зв’язку, забезпечення безпеки установ РФ за кордоном та їх співробітників; у той же час органи зовнішньої розвідки Міністерства оборони РФ – в воєнній, воєнно-політичній, воєнно-технічній, воєнно-економічній і екологічній сферах [77, ст. 11].
Рекомендації − допоміжний спосіб правового регулювання у сфері РД, який передбачає пропозиції, поради суб’єктам правовідносин щодо дій, які, можливо, будуть потрібними (доцільними) у результаті зроблених висновків. Вони не мають обов’язкової юридичної сили, а служать свого роду підказкою для здійснення найбільш правильних, доцільних і розумних  в конкретній обстановці дій. Так, у статті 9 Закону РФ «Про зовнішню розвідку» можна чітко побачити цю підказку: «з метою запобігання можливому використанню засобів масової інформації для розголошення відомостей про органи зовнішньої розвідки Російської Федерації, що становлять державну таємницю, автори підготовлених для опублікування матеріалів про зовнішню розвідку Російської Федерації або редакції засобів масової інформації, які отримали ці матеріали, мають право звернутися за експертним висновком (курсив наш. − В.П.) до відповідного органу зовнішньої розвідки Російської Федерації, який повинен в цьому випадку встановити наявність або відсутність в даних матеріалах зазначених відомостей і надати такий висновок автору або в редакцію засобу масової інформації» [77, ст. 9].
Заохочення – допоміжний спосіб правового регулювання у сфері РД, який передбачає позитивну реакцію на попередні дії і мотивацію на здійснення подібного у майбутньому. Заохочення є протилежним покаранню і являє собою похвалу, нагороду або те, чим заохочують кого-небудь. Яскравий приклад подібного способу правового регулювання можна побачити в Указі Президента РБ: «Особа, яка надає (надавала) конфіденційне сприяння розвідувальним службам та яка не є громадянином Республіки Білорусь, може представлятися до державних нагород Республіки Білорусь (курсив наш. − В. П.) в порядку, встановленому законодавством» [66, пп.1.18.].
Надання пільг − допоміжний спосіб правового регулювання у сфері РД, який передбачає надання певних преференцій в отриманні співробітниками розвідки збільшеного грошового утримання за рахунок різноманітних надбавок, отримання житла, послуг медичного та оздоровчого характеру, особливого обчислення строку військової служби, звільнення (повного або часткового) від сплати комунальних послуг після виходу на пенсію тощо. Яскравим прикладом застосування цього способу правового регулювання знаходимо в Указі Президента РБ: «періоди перебування співробітника розвідувальної служби під вартою і в місцях позбавлення волі на території іншої держави зараховуються при призначенні йому пенсії в вислугу років на пільгових умовах (курсив наш. − В.П.) (один місяць перебування під вартою і в місцях позбавлення волі − за 3 місяці вислуги)» [66, пп.1.14.] або «в разі повної або часткової втрати співробітником розвідувальної служби професійної придатності в результаті його розкриття або з інших, не залежних від нього причин, розвідувальна служба зобов’язана працевлаштувати зазначеного співробітника або створити умови для його професійної перепідготовки, включаючи компенсацію пов'язаних з цим витрат» [66, пп.1.15.]. 
Державний примус − допоміжний спосіб правового регулювання у сфері РД, який передбачає державно-авторитарний вплив компетентних органів та їх посадових осіб на поведінку суб’єктів суспільних відносин. Примус означає вольову залежність суб’єкта владних відносин від суб’єкта влади і вимушену діяльність першого всупереч своїм власним інтересам [118, с. 70]. Без державного примусу нема сенсу навіть говорити про право, тому що воно є ні чим іншим, як забезпеченням життєвих умов суспільства у формі примусу, системою соціальних цілей, гарантованих примусом [207, с. 35]. 
Засоби державного примусу передбачають вплив держави на широкий спектр свідомості та поведінку осіб, як фізичних так і юридичних, та їх майновий стан: «оскільки засоби примусу різноманітні, мають специфічні властивості, можлива класифікація цих засобів в залежності від різних критеріїв. Так, державний примус залежно від порядку застосування поділяється на судовий та позасудовий. У відповідності до способу охорони правопорядку, функціонального призначення розрізняють попередження, припинення, поновлення та покарання (стягнення, відповідальність) (курсив наш. − В.П.)» [207, с.37]. В нормативно-правових актах РБ та РФ можна знайти достатньо прикладів застосування законодавцем засобів державного примусу. Так, в Указі Президента РБ читаємо: «посадові особи зазначених органів і організацій (споживачі розвідувальної інформації – автор) відповідно до законодавства несуть відповідальність за розголошення відомостей, що містяться в розвідувальної інформації і становлять державні секрети, або інших відомостей, що охороняються відповідно до законодавства» [66, пп.1.9.]. Теж саме можна побачити і в Законі РФ «Про зовнішню розвідку»: «особа, яка допускається до відомостей про органи зовнішньої розвідки Російської Федерації, проходить процедуру оформлення допуску до відомостей, що становлять державну таємницю, якщо інший порядок не передбачений федеральними законами. Така процедура включає прийняття письмового зобов’язання про нерозголошення цих відомостей. Порушення даного зобов’язання тягне за собою встановлену законом відповідальність (курсив наш. − В.П.)» [77, ст. 8] або «опублікування засобами масової інформації матеріалів про зовнішню розвідку Російської Федерації, які містять відомості, що становлять державну таємницю, і це призвело до її розголошення, або опублікування неправдивих відомостей, що завдало органам зовнішньої розвідки Російської Федерації, їх співробітникам моральної чи матеріальної шкоди, тягне за собою відповідальність (курсив наш. − В.П.) згідно з федеральними законами» [77, ст. 9].
Відтак предмет конституційно-правового регулювання є матеріальним критерієм, він має об’єктивний характер, не залежить від волі законодавця, але дає змогу розмежувати правові норми у сфері РД і правові норми іншої галузі. Це підтверджують і науковці-юристи: «предмет правового регулювання є категорією чинного права, яка фіксує модель (зразок) суспільних відносин (курсив наш. − В.П.), що наділяються правовою формою шляхом указування варіантів поведінки учасників цих відносин (тобто їх прав та обов’язків)» [208]. Відтак можна зробити припущення, що існує окрема специфічна галузь права – безпекове право, а забезпечення національної безпеки силами і засобами РД та КРД (розвідувальних та контррозвідувальних органів) є її своєрідною підгалуззю. 
На відміну від предмету, метод правового регулювання РД є юридичним критерієм розмежування правових норм між суб’єктами правових відносин саме у цій сфері. Метод, перш за все, залежить від волі законодавця, що зумовлює його суб’єктивність і відрізняє від об’єктивного предмета.

1.4	Методологія та етапи дослідження наукової проблеми 

Аналіз численних вітчизняних та зарубіжних наукових джерел, в яких досліджуються проблеми організації та діяльності розвідувальних органів, дає підстави стверджувати, що наука про розвідку продовжує активно розвиватися і на даний час має значні досягнення особливо на стику різних наук. 
Усі наукові досягнення в галузі розвідки можна розглядати в двох ракурсах: вузькоспеціалізованому та загальнонауковому. У разі дослідження РД як складової теорії політичного, воєнного та економічного протиборства увага концентрується на типових вузькоспецифічних аспектах застосування методів та прийомів, технологій спеціальних служб в умовах мирного та воєнного часу. Невипадково наука про розвідку спочатку була різновидом воєнної науки, відображала фундаментальні підвалини воєнної теорії, її закономірності, категорії, понятійний апарат, методологію тощо. З часом поряд із воєнними аспектами почали досліджувати проблеми використання розвідки в політичній, економічній, науково-технічній та інших сферах. Почали розвиватися специфічні наукові напрями, що дало підстави говорити не тільки про воєнну розвідку, а й про політичну, економічну, фінансову, науково-технічну, космічну та інші види розвідки.
Вузькоспеціалізований напрям досліджень можна віднести до категорій особливих або неординарних наукових пошуків, коли науковці намагаються знайти шляхи вирішення проблем розвідки, використовуючи теоретичні положення фундаментальних гуманітарних та науково-технічних дисциплін, інформацію з різних галузей знань – етнокультури, етнопсихології, геополітики, країнознавства, правознавства, криптології та ін. Щодо цього дуже влучно висловились А. Г. Шаваєв і С. В. Лєкарев: «Сьогодні наука про розвідку і контррозвідку – це повною мірою кентавристика – наука, яка існує на перетині різних і начебто, на перший погляд, непов’язаних галузей знань: філософії, правознавства, політології, психології, математики, фізики, хімії, астрономії, географії, антропології, інформатики, історії, фармакології, філології, етнології, акмеології, кібернетики, економіки, воєнної науки» [209]. Цілком погоджуючись з цими словами, зауважимо, що правознавство як галузь знань та фундаментальна гуманітарна дисципліна тільки-но починає застосовуватися в дослідженні проблем розвідки. 
Отже, новий шлях дослідження проблем розвідки з позиції правознавства за допомогою методів юридичної компаративістики потребує і нових підходів щодо методології таких досліджень.
Напрям наукових досліджень проблем діяльності розвідки з позиції порівняльного правознавства в пострадянських країнах почався за класичною схемою. Він виник у момент усвідомлення незнання про необхідність і можливість правового регулювання прихованої таємної діяльності, якою є РД, про коло суспільних відносин, які потребують унормуванню в цій специфічній сфері, про об’єм і межі, предмет і метод правового регулювання тощо. Це у свою чергу викликало об’єктивну необхідність здобуття нового знання. До речі, на момент усвідомлення в багатьох розвинутих правових державах (США, Франція, ФРН, Велика Британія та ін.) вже існувало відкрите законодавство про зовнішню розвідку.
Загально відомо, що основною і рушійною силою пізнання є практика, саме вона дає науці фактичний матеріал, який потребує теоретичного осмислення.  Ось чому поява перших наукових праць з проблем правового регулювання діяльності розвідки на теренах пострадянських республік сталося вже після прийняття законодавчих  актів про зовнішню розвідку (Росія – Закон РФ від 8 липня 1992 р. «Про зовнішню розвідку»; Молдова – Закон РМ від 23 грудня 1999 р. «Про Службу інформації та безпеки Республіки Молдова»; Литва – Закон ЛР від 17 липня 2000 р. «Про розвідку»; Білорусь – Указ Президента РБ  від 25 березня 2003 р. «Про питання зовнішньої розвідки»; Україна – Закон України від 22 березня 2001 р. «Про розвідувальні органи України» та Закон України від 1 грудня 2005 р. «Про Службу зовнішньої розвідки України»; Казахстан – Закон РК від 22 травня 2010 р. «Про зовнішню розвідку» та ін.).
Перше ознайомлення із вище переліченими нормативно-правовими актами, їх осмислення та аналіз показали, що законотворці розробили та прийняли законодавчі акти з чітко вираженими моментами загального і особливого. Виникла низка дослідницьких питань: для чого і за яких умов вони були розроблені та прийняті, чому в них є спільні моменти аж до конкретних формулювань окремих правових норм і у чому полягає суть розбіжностей та особливостей, яка спрямованість та зміст актів, яким чином здійснюється в них правове регулювання сфери РД, у чому полягає його предмет і метод, в яких об’ємах і межах визначаються права, обов’язки та компетенція РО, їх співробітників та осіб, що конфіденційно співробітничають із зовнішньої розвідкою, яким чином визначаються правовими приписами контроль і нагляд за діяльністю розвідки тощо. Це у свою чергу дало поштовх для формулювання наукового припущення або наукової ідеї даного дисертаційного дослідження. Зміст ідеї полягав в тому, що наявність загального, схожого або однакового в нормативно-правових актах пострадянських держав, швидше за все, є наслідком того, що їх РО мають однакові історичні корені, здійснювали свою діяльність за радянських часів на підставі одних і тих же правових приписів, керівництво ними здійснювалося з одного центру, сили, засоби та методи діяльності створювалися та розроблялися за однаковими підходами та шаблонами тощо. Натомість особливе є наслідком того, що після проголошення незалежності та розбудови самостійних РО в їх діяльності безсумнівно знайшли своє відображення нові внутрішньополітичні та зовнішньополітичні курси вже нового керівництва незалежних держав, що  напевно законодавці кожної окремої країни пішли своїм особливим винятковим шляхом в питаннях правового регулювання діяльності своїх РО. 
Висловлену наукову ідею дійсно можна віднести до конструктивної, оскільки вона базується на наявних знаннях про законотворчу діяльність у сфері РД, виявляє раніше не помічені закономірності у функціонуванні зовнішньої розвідки в нових умовах незалежних держав. Безсумнівно, що наукова ідея являє собою інтуїтивне пояснення без належної аргументації, без попереднього усвідомлення всієї сукупності зв’язків, на основі яких зроблено формулювання її змісту. Відтак, сформульована ідея повинна мати специфічну матеріалізацію у гіпотезі, яка є вихідним моментом пошуку істини за проблемою дисертації, дозволяє концентровано використати час и сили у процесі дослідження, цілеспрямовано зібрати і згрупувати факти, нормативні і літературні джерела.
Отже, наукову гіпотезу, як припущення, висунуте для пояснення феномену прийняття пострадянськими державами відкритого законодавства про діяльність зовнішньої розвідки та його складових, можна сформулювати і обґрунтувати таким чином: якщо обирається демократичний курс розвитку, який проголошується в конституціях незалежних держав, то законодавці пострадянських країн за прикладом розвинутих країн світу вимушені розробляти та приймати відкрити законодавчі акти про діяльність своїх спеціальних служб, у тому числі і розвідки. Оскільки це є першими кроками законотворчості у специфічній сфері, напевно в цих актах повинна бути частка модернізованих правових приписів за радянських часів, відображено досвід законодавців іноземних держав та включено свої особливі напрацювання. Висуваючи наукову гіпотезу, також було припущення, що на підставі всебічного аналізу прийнятих пострадянськими державами законодавчих актів про розвідку, безсумнівно можна знайти та обґрунтувати позитивний або негативний законотворчий досвід, на підставі якого стане можливим надати конкретні пропозиції для подальшого удосконалення чинного українського законодавства у сфері діяльності вітчизняних РО.
І наукова ідея і гіпотеза висувалися з надією на те, що вони у процесі дисертаційного дослідження, якщо не цілком, то хоча б частково, стануть достовірним знанням. Для того, щоб ідея і гіпотеза дійсно стали новим знанням, необхідно було виділити з усіх законодавчих актів пострадянських держав найбільш типові нормативно-правові документи, які б повністю охоплювали як загальне так і особливе. Перевагу було віддано законодавству РБ та РФ, які на момент початку роботи над дисертацією вже входили до складу Союзної держави. Зібраний, опрацьований та досліджений матеріал всіх п’яти розділів дисертації, загальні висновки по роботі свідчать про те, що наукова ідея та робоча гіпотеза були сформульовані, в цілому, правильно.
Задля реалізації задуму, підтвердження наукової ідеї та гіпотези, реалізації мети і завдань в рамках визначених об’єкту та предмету дисертаційної роботи необхідно було правильно обрати методологію дослідження.
У багатьох зарубіжних наукових джерелах поняття методології і методів дослідження не розмежовуються. В даній дисертації за методологічну основу дослідження взяті наукові погляди вітчизняних вчених, які розглядають методологію як вчення про наукові методи пізнання і як систему наукових принципів, на основі яких базується дослідження та проводиться вибір пізнавальних засобів, методів і прийомів дослідження. Найбільш доцільним є визначення методології як теорії методів дослідження, створення наукових концепцій, як системи знань про теорію науки або системи методів дослідження. Згідно з їх поглядами методологія – це вчення про систему наукових принципів і способів дослідницької діяльності. Вона включає фундаментальні, загальнонаукові принципи, що є її основою, конкретно наукові принципи, що лежать в основі теорії тієї чи іншої дисципліни або наукової галузі, і систему конкретних методів і технік, що застосовуються для вирішення спеціальних дослідницьких завдань [210 –  215].
Виходячи з цього, в дисертаційному дослідженні застосовано класичний набір наукових принципів, форм і способів дослідницької діяльності, який відображає:
–	 фундаментальну або філософську методологію (загальнонаукову методологію);
–	 загальнонаукові методи дослідження;
–	 систему конкретнонаукових методів для вирішення спеціальних дослідницьких завдань [215].
Фундаментальна або філософська методологія (загальнонаукова методологія). Вона є вищим рівнем методології, що дозволяє визначити загальну стратегію принципів пізнання місця і ролі розвідки в сучасній державі, призначення та сфер діяльності РО, правової регламентації їх завдань, прав, обов’язків та методів застосування спеціальних сил та засобів. 
Відомо, що усі досягнення філософської методології опрацьовано і сконцентровано у вигляді діалектичного методу пізнання реальної дійсності. Діалектична логіка пізнання стала універсальним інструментом для всіх наук, при вивченні будь-яких проблем пізнання і практики. Ось чому вона була взята в першу чергу на озброєння для дослідження проблем дисертації.
Діалектика спирається на три основні, універсальні закони: закон взаємного переходу кількісних змін у якісні, закон єдності і боротьби протилежностей та закон заперечення заперечення.
Всі три закони було активно застосовано у процесі дисертаційного дослідження. 
Так, закон взаємного переходу кількісних змін у якісні дав змогу уявити особливість об’єктивної реальності, за якою розвиток суспільних відносин у сфері РД в міру їх кількісного збільшення і наповнення новим змістом неминуче призводить до якісного стрибка, коли відбувається різкий перехід від старої якості до нової. В цьому сенсі динаміка дії закону полягає в тому, що від станів врівноваженості кількісних і якісних параметрів суспільні відносини, як цілий та окремий об’єкт правового регулювання, в результаті змін набувають нового співвідношення кількості і якості, яке порушує міру або з боку кількості, або з боку якості. Проголошення незалежності, обрання напряму на розвиток державних устроїв за зразками провідних демократичних країн світу, проголошення в забезпеченні національної і державної безпеки курсу на захист в першу чергу інтересів не держави, а особистості і громадянина, – все це докорінно змінило якісний стан суспільних відносин в державах пострадянського простору. Саме якісні зміни суспільних відносин надали поштовх законодавцям розробити та прийняти цілком нові, в деякій мірі демократичні і відкриті законодавчі акти про діяльність своїх спеціальних органів, у тому числі й РО. З іншого боку, з прийняттям відкритих нормативно-правових актів про розвідку істотно розширилося коло, кількість і характер самих суспільних відносин в сфері РД. У новоприйнятих актах було визначено нові об’єкти і суб’єкти цієї спеціальної діяльності, сформульовані нові завдання, функції, права і обов’язки РО, що спричинило за собою появу абсолютно нової кількості відносин між суб’єктами. Інакше кажучи, закон взаємного переходу кількісних змін у якісні дав можливість досліднику пізнати сутність суспільних відносин, що складаються в суспільстві у сфері РД, дослідити їх кількісний та якісний стан, простежити їх динаміку або зміни у часі, пізнати можливі напрями розвитку у майбутньому.
Закон єдності і боротьби протилежностей (або закон суперечливості) надав можливість дослідити особливість об’єктивної дійсності з позиції, що всі явища і процеси у сфері РД та її правовому регулюванні мають суперечливі моменти, сторони, тенденції, які борються і взаємодіють між собою. Через цей закон стали зрозумілими стійкі, істотні, необхідні внутрішні і повторювані зв’язки, що складаються у зародженні таких явищ, як розвідка і РД, прихованість (таємність) діяльності розвідки і цивільний контроль за нею з боку громадськості, необхідність функціонування розвідки в межах національного правового поля і ігнорування нею законодавства тих країн, на теренах яких вона вирішує свої завдання. Сенс закону полягає в тому, що в розвідці, РД та її правовому регулюванні є ознаки і елементи, які впливають один на одного та можуть змінюватися як у бік взаємного доповнення та об’єднання, так і у бік взаємного заперечення один одного аж до роз’єднання. Дійсно, потенційне або реальне існування і співвідношення таємності в діяльності розвідки і громадського контролю над нею без порушення цілісності об’єкта, яким є розвідка, їх взаємодія із порушенням цілісності, а також можлива протидія, що може привести до руйнування розвідки і заміни її іншим відомством, наприклад якимось правоохоронним органом, характеризують основні складові стану явища «розвідка» в процесі його розвитку. Цей закон націлював здобувача шукати правильне наукове рішення суперечливих проблеми за принципом «золотої середини»: не може бути розвідки без таємного характеру її діяльності, але в той же час розвідка у сучасній демократичній правовій державі не може діяти без певного в розумних межах цивільного контролю за її діяльністю. Тобто, один елемент повинен доповнювати інший, що є запорукою стабільного існування цілого явища, яким є розвідка.
Закон заперечення заперечення (або діалектичного синтезу: «теза – антитеза – синтез») надав можливість під час дослідження виявити стійкі внутрішні, істотні, необхідні і повторювані зв’язки, що складаються в реалізації наступності та спрямованості розвитку правового регулювання РД через необоротну зміну старого новим. Цей процес відбувається об’єктивно як діалектичне заперечення старого і утвердження елементів нового, тобто в новому обов’язково є старе, але в перетвореній формі. Дійсно, за три місяці до розпаду в СРСР було прийнято відкрите законодавство про діяльність органів державної безпеки [63, 64], яке повністю руйнувало старі підходи регулювання діяльності спеціальних органів виключно закритими нормативно-правовими актами. Новоприйняті акти утворювали абсолютно нові принципи організації та діяльності РО, наголошували про необхідність дотримання ними конституційних прав і свобод людини і громадянина, ставили РО в єдиний ранг з іншими державними структурами, що само собою вимагало здійснення демократичного контролю з боку громадськості. Але, у новоприйнятих законах зберігалися елементи старого, тобто в них знову ж підтверджувалася хибна ідея про зобов’язання державних органів та їх посадових осіб сприяти органам державної безпеки у забезпеченні державної безпеки.
Так, в найперші роки після проголошення незалежності в РБ та РФ приймаються зовсім нові нормативно-правові акти про діяльність органів державної безпеки [216, 140, 60], в тому числі й про зовнішню розвідку [61, 77], які кардинальним чином заперечують старі радянські закони. Однак, і в новоприйнятих актах можна знайти елементи правових приписів законів за радянських часів. Наприклад, формулювання завдань, визначення сфер діяльності розвідки, а також керівництво органами зовнішньої розвідки за новим законодавством не відрізняється від визначень в попередніх радянських законах. З часом в обох державах декілька разів удосконалювалось законодавство про діяльність органів державної безпеки. Кожного разу в них вводилися нові правові норми, які заперечували норми попередніх законів. Це свідчить про об’єктивні прояви діалектичного закону заперечення заперечення, коли рух від старого до нового має спіралеподібний характер, зміни мають циклічний характер, а першим поштовхом виступає саме суперечність між старим і новим.
Діалектика як фундаментальний принцип і метод пізнання має величезну пізнавальну силу, за її допомогою в дисертації досліджено чимало наукових проблем. Однак вона не підмінила загальнонаукові та конкретнонаукові методи, пов’язані зі специфікою досліджуваної сфери. 
Задля найбільш повного розкриття об’єкту та предмету дослідження, вирішення його завдань у роботі було застосовано систему загальнонаукових методів, яка включала в себе основні теоретичні методи наукового дослідження і до яких відносилися: аналіз, синтез, індукція, дедукція, порівняння та абстрагування.
За допомогою аналізу (з грец. – розкладання, розчленування, розбирання) як методу пізнання,  під час порівняння всі нормативно-правові акти стосовно діяльності РО уявно розчленовувалися на складові елементи або його частини, а саме: загальні положення (цілі, призначення, завдання, функції), компетенція (права та обов’язки РО), соціальний та правовий захист співробітників розвідки та осіб, що сприяють їм на конфіденційній основі, матеріально-технічне та фінансове забезпечення, контроль і нагляд за діяльністю зовнішньої розвідки. Кожна із виділених частин аналізувалася окремо, але у межах єдиного цілого, порівнювалася із подібною частиною законодавчого акту іншої (інших) держав. Це дало можливість виявити будову нормативно-правового акту, його структуру, відокремити суттєве від несуттєвого, пізнати та намітити шляхи удосконалення вітчизняного законодавства.
Синтез (з грец. – поєднання, з’єднання, складання), на противагу аналізу,  дозволив вивчати та порівнювати нормативно-правові акти у їх цілісності, у єдиному і взаємному зв’язку їх частин, дав можливість з’єднувати окремі частини чи сторони в єдине ціле. Цей метод дозволив автору уявити нормативно-правовий акт про розвідку як певне і цільне явище у законотворчості, зрозуміти його подальший діалектичний розвиток.
Отже, аналіз і синтез, як два взаємопов’язаних і взаємозумовлених методів наукового дослідження, забезпечили у дисертації об’єктивне, адекватне пізнання явища, яким є правове регулювання РД, відобразили єдність протилежностей у відношенні до взаємозв’язку одиничного (окремого) і загального.
Індукція (з лат. – виведення, наведення), як науковий метод, дозволив у роботі одержати загальні знання про правове регулювання РД через вивчення окремих складових цього явища та знайти в них істотні ознаки, властиві йому. Наприклад, цей науковий метод дозволив окреслити та дослідити саме ті суспільні відносини, які потребують правового унормування, і навпаки,  відкинути ті, що регулюються виключно нормами моралі або звичаями, традиціями тощо. 
За допомогою наукового методу дедукції (з лат. – скорочення, зниження) в роботі стало можливим робити логічні конструкції, у яких часткові висновки робилися на підставі загальних, тобто спочатку досліджувався стан правового регулювання сфери РД в цілому на підставі загальних підходів, а потім її складових елементів. Наприклад, права та обов’язки співробітників розвідки досліджувалися та робились висновки стосовно їх правового визначення після того, як вже було проведено дослідження відносно прав і обов’язків РО в цілому. Тобто, права і обов’язки РО обов’язково є основою або підставою для визначення правовими приписами прав і обов’язків співробітників цих органів. 
Отже, у дисертації було представлено класичну схему зв’язків між теорією, емпіризмом, індукцією та дедукцією, коли за допомогою методу індукції можливо було на підставі окремого, часткового (емпіризму) робити загальні теоретичні висновки, і навпаки, коли на підставі теоретичних напрацювань за допомогою дедукції можливо було робити часткові висновки. Але, під час дослідження автор уявляв, що індуктивні умовиводи давали лише вірогідні знання, тому що вони ґрунтувалися на емпіричних спостереженнях численних похідних (наприклад, важко було окреслити коло всіх відносин у суспільстві стосовно РД, що є похідними від моралі, традицій, історичних уявлень тощо). Натомість дедуктивні умовиводи надавали можливість досягати нового і достовірного знання, тому що їх вихідні посилання були дійсними, оскільки були перевірені теоретичними дослідженнями.
Порівняння, як метод наукового дослідження, застосовувався для зіставлення нормативно-правових актів різних держав стосовно діяльності РО з метою встановлення схожості або відмінності між ними, а також знаходження загального, що може бути властивим для вітчизняних законодавців. Основний натиск робився на зіставленні актів РБ та РФ, але задля повного уявлення проблеми правового регулювання діяльності зовнішньої розвідки для порівняння також бралися закони США, Латвії, Польщі, Республіки Казахстан, Республіки Молдова, Грузії тощо. 
За допомогою абстрагування у дисертаційному дослідженні стало можливим відобразити основні закономірності правового регулювання РД як явища, вивчити його складові, а також спрогнозувати нові, поки ще невідомі закономірності його розвитку. В цьому сенсі нормативно-правовий акт про розвідку сприймався та описувався дослідником як акт звичайного державного органу або органу держави, в якому обов’язково повинні бути відображено правовими приписами цілі діяльності, завдання, функції, сили, засоби, методи, права, обов’язки, державний контроль та нагляд тощо. Тобто дослідник широко користувався вище переліченими теоретичними абстракціями-поняттями. Завдяки абстрагуванню в роботі було визначено та обґрунтовано подальші можливі напрями удосконалення законодавства у сфері діяльності розвідки, показано закономірності правового регулювання кола суспільних відносин, яке постійно й неодмінно розширюватиметься.
У дисертаційному дослідженні автор прагнув проникнути у сутність об’єкта вивчення, який охоплює питання правового регулювання сфери РД. Цей об’єкт розглядався як явище і як процес. Розкриття сутності стало можливим за умови цілісного підходу до об’єкта вивчення, розгляду його у виникненні та розвитку, тобто були також застосовані конкретнонаукові методи, серед яких в першу чергу  застосовувся історичний  метод.
Перш ніж вивчати сучасні реалії законодавчого забезпечення організації та діяльності РО, необхідно було вивчити генезис правового регулювання функціонування зовнішньої розвідки, виділити основні етапи і тенденції розвитку правового регулювання, дослідити процес створення правової основи – як основа зароджувалася, як розвивалася та який сучасний зміст та форми вона набула, показати розвиток правової основи  та її стан в конкретний проміжок часу стосовно забезпечення сфер практичної діяльності зовнішньої розвідки.
У цьому зв’язку особливого значення мало вивчення історичного досвіду, аналіз та оцінювання історичних подій, фактів, попередніх правових теорій, нормативно-правових джерел у контексті їх виникнення та прийняття, становлення та розвитку інститутів правового регулювання і правової основи діяльності РО за радянських часів. Дуже цікавою науковою проблемою було дослідження в історичному аспекті еволюційних змін у визначенні правовими приписами загальних положень про діяльність розвідки (призначення, цілей, принципів, завдань, функцій, повноважень тощо). Теж саме стосувалося дослідження проблем становлення і розвитку прав, обов’язків, соціального та правового захисту співробітників розвідки та осіб, що сприяють РО, проблем контролю і нагляду за діяльністю зовнішньої розвідки за чинним у конкретний історичний момент законодавством. Саме завдяки  історичному принципу стало можливим дослідити особливості застосування РО оперативно-розшукового законодавства у РД: чим ці особливості характеризувалися в 90-і роки минулого століття, яким новим змістом вони наповнилися в перші роки ХХІ-го століття і чим вони стали у теперішній час. Все це робилося на підставі ретельного аналізу законодавства РБ та РФ.
У межах історичного методу активно застосовувався порівняльно-історичний підхід – сукупність пізнавальних засобів та процедур, які дозволяли виявляти схожість і відмінність між підходами білоруських та російських законодавців до правового регулювання РД, визначати їхню генетичну спорідненість (зв’язок за походженням), загальне й специфічне в їхньому розвитку. У порівняльно-історичному дослідженні ставилася конкретна пізнавальна ціль, яка у свою чергу визначала коло джерел та особливості застосування способів зіставлень і порівнянь об’єктів дослідження і встановлення ознак схожості і відмінності між ними. Так, у дослідженні було порівняно конституції РБ та РФ за радянських часів та за часів після проголошення незалежності з метою аналізу та виявлення конституційних положень, на підставі яких повинні були діяти РО двох держав. 
Отже, історичний метод дав змогу дослідити виникнення, формування і розвиток процесів і подій у сфері правового регулювання РД у хронологічній послідовності, дозволив виявити внутрішні та зовнішні зв’язки, закономірності та суперечності цього явища.
Метод термінологічного аналізу передбачав вивчення історії термінів і позначуваних ними понять у сфері РД, розробку або уточнення змісту та обсягу понять, встановлення взаємозв’язку і субординації понять, їх місця в понятійному апараті теорії розвідки та правовому регулюванні її діяльності, на базі якої базується дослідження. Цей метод дав можливість дослідити, уточнити і наповнити новим змістом такі терміни, як мета, завдання, функції РД, права, обов’язки, компетенція РО, позначити субординацію, уточнити обсяг професійних категорій – РД, розвідка, зовнішня розвідка, розвідувальна інформація, особа, яка співпрацює з розвідкою на конспіративній основі, визначити загальне та особливе у таких категоріях як РД, КРД та ОРД тощо.
За допомогою методу моделювання в дисертації стало можливим дослідити суттєві ознаки такого правового явища як структура та зміст нормативно-правового акту про діяльність зовнішньої розвідки. Абстрагуючись від вже розроблених та діючих в РБ та РФ актів, що реально регулюють правовими приписами функціонування РО двох держав, дослідник створив ідеальну концептуальну модель нормативно-правового акту, в якому, на його думку, з необхідністю мали бути відображені або відтворені основні складові цього акту. Порівнюючи абстрактну концептуальну модель із діючими нормативно-правовими актами дослідник отримав можливість одержати нову інформацію за такими напрямами: якою має бути структура нормативно-правового акту, які основні загальні положення мають бути відображені в ньому, які суспільні відносини першочергово підлягають правовому регулюванню, об’єм та межі правового визначення компетенції РО, їх керівників та співробітників, статус осіб, що конфіденційно співробітничають із розвідкою, їх правовий та соціальний захист тощо. В цьому сенсі в дисертації активно застосовувалися наукові напрацювання у сфері модельного законодавства [217 – 219], а також модельний закон від 19 квітня 2001 року № 17-8 «Про зовнішню розвідку», розроблений Міжпарламентською Асамблеєю держав-учасниць СНД [220]. До речі, цей модельний закон фактично повністю повторював основні положення Законів РФ «Про зовнішню розвідку» від 8 липня 1992 року [61] та від 10 січня 1996 року [77].
Системний принцип, застосування якого також потребувала дисертаційна робота, дало можливість комплексно дослідити складні системи, якими є зовнішня розвідка, уявити їх як єдине ціле з узгодженим функціонуванням усіх елементів і частин. Дійсно, до систем зовнішньої розвідки країн пострадянського простору у якості її елементів цілком обґрунтовано можна віднести РО збройних сил, прикордонних військ і суто органи зовнішньої розвідки, що функціонують, наприклад, в Україні, Грузії, РФ в якості окремих державних структур. За ознаками великих та складних об’єктів (систем) розглядалися та досліджувалися право ї законодавство держав, що регулюють суспільні правовідносини у сфері РД.
Для визначення загальних характеристик вищезазначених систем застосовувалися такі методологічні принципи: цілісності, примату цілого над складовими частинами, структурності, взаємозв’язку із зовнішнім середовищем, ієрархічності, самоорганізації.
Так, принцип цілісності, дав можливість уявити та дослідити правову основу діяльності зовнішньої розвідки кожної держави як щось розчленоване на окремі частини, органічно інтегровані в єдине ціле. Принцип примату цілого над складовими частинами показав, що функції окремих компонентів і підсистем, якими є, наприклад, воєнна та прикордонна розвідка, підпорядковані функції системи зовнішньої розвідки в цілому та її меті. Принцип ієрархічності засвідчив, що існує підпорядкованість компонентів і підсистем, якими є воєнна та прикордонна розвідки, системі зовнішньої розвідки в цілому, а також супідрядність систем нижчого рівня системам більш високого рівня, внаслідок чого предметна галузь зовнішньої розвідки, як сукупність всіх розвідувальних структур у державі, набуває ознак ієрархічної метасистеми. Принцип структурності дав можливість уявити способи закономірного зв’язку між виділеними частинами цілого, що забезпечує єдність системи, наприклад всієї правової основи діяльності РО, та зрозуміти зумовленість та особливості її внутрішньої будови. Принцип самоорганізації показав, що створена правова основа діяльності розвідки хоча і має динамічну систему, яка постійно змінюється та корегується законотворцями, але іманентно за об’єктивних ознак здатна підтримувати, відтворювати або удосконалювати рівень своєї організації при зміні внутрішніх чи зовнішніх умов; вона завжди буде виконувати функцію правового забезпечення діяльності розвідки, але без претензії на повне і всеосяжне її правове регулювання. Завдяки принципу взаємозв’язку із зовнішнім середовищем, було досліджено та обґрунтовано, що жодна із систем, будь то правова система або розвідка в цілому, не може бути самодостатньою, якщо вона  не є динамічною, не змінюється і не вдосконалюється адекватно до змін зовнішнього середовища. 
За допомогою системного принципу вся сукупність суспільних відносин у сфері РД розглядалася як цілісний об’єкт дослідження, який у свою чергу складався із певної множини елементів, взаємозв’язок яких зумовлює цілісні властивості цієї множини. Основний акцент робився на виявленні різноманітності зв’язків і відношень, що мають місце як усередині досліджуваного об’єкта, тобто сукупності суспільних відносин, так і у його взаємодії із зовнішнім середовищем. 
В дисертації активно застосовувався системно-діяльнісний підхід, як різновид системного принципу. За допомогою цього підходу РД розглядалася як специфічна предметна та професійна діяльність групи людей, досліджувалася як певний компонентний склад людської діяльності. Серед найсуттєвіших її компонентів в дослідженні розглядалися: потреба в РД, її суб’єкти, об’єкти, сили та засоби, процеси, умови, результат. Також з позиції діяльнісного підходу в дисертації розглядалися питання правового регулювання РД як суто юридичної діяльності, спрямованої на створення законодавчих та нормативно-правових актів у сфері функціонування зовнішньої розвідки. Для цього були визначені та досліджені предмет і метод правового регулювання, їх формування та розвиток в соціальних, внутрішньополітичних та зовнішньополітичних умовах, що складалися всередині і зовні навколо двох держав.    
Конкретнонаукова методологія відображена у дисертації сукупністю ідей та специфічних методів юридичної науки, на які спирався дослідник та які стали базою для розв’язання конкретної проблеми стосовно правового регулювання організації та діяльності зовнішньої розвідки. Рівень конкретнонаукової методології потребував звернутися до загальновизнаних в юриспруденції концепцій, наукових поглядів провідних вчених, а також тих дослідників, досягнення яких загальновідомі у галузі РД або її правового регулювання.
У дисертаційній роботі дослідник перш за все спирався на юридичну компаративістику або порівняльне правознавство, яке небезпідставно вважається у провідних країнах світу одним з основних сучасних напрямів вивчення правових питань і яке має надзвичайно великий потенціал. Дуже влучно з цього приводу висловився О. В. Кресін, вчений секретар Української асоціації порівняльного правознавства, відповідальний редактор міжнародного наукового журналу «Порівняльно-правові дослідження», старший науковий співробітник Інституту держави і права ім. В.М. Корецького НАН України, зазначивши, що «порівняльне правознавство є надзвичайно методологічно насиченою наукою, яка здатна сприяти загальному методологічному оновленню, подоланню методологічної кризи у правознавстві та соціо-гуманітарних науках загалом. Систематичні й підтримувані на державному рівні порівняльно-правові дослідження є ознакою зрілості держави, її готовності займати активну позицію на міжнародній арені, здійснювати зважену й успішну зовнішню політику, тому що порівняльне правознавство є однією з ключових дисциплін при підготовці дипломатів, фахівців з міжнародних відносин та міжнародної економіки, дає не просто знання, а розуміння іноземного, міжнародного та європейського права (курсив наш. – В.П.)» [1].
У дисертації дослідник спирався на наукові праці загальновідомих вчених у галузі порівняльного правознавства: У. Е. Батлера (Пенсильванія, США), Х. Н. Бехруза, М. А. Дамірлі, О. В. Зінченка, О. В. Кресіна, О. М. Литвинова, Д. В. Лук’янова, Б. В. Островського, О. В. Петришина, Є. В. Ромінського, М. В. Савчина,  І. М. Ситара,  Л. О. Тимченка (Вільнюс, Литва), О. Д. Тихомирова, Ю. А. Тихомирова, О. В. Ткаченка та ін. 
Під час дослідження активно використовувалися ідей та специфічні методи низки юридичних наук, а саме: філософії права, теорії держави і права, історії держави і права, конституційного права, кримінального та кримінально-процесуального права, адміністративного права, оперативно-розшукового права, міжнародного приватного права. Основні результати дослідження досягалися та обґрунтовувалися на підставі та за допомогою таких юридичних категорій і понять як: державний орган, закон, право, законодавство, конституція та конституційні права, державна діяльність, правова норма, предмет і метод правового регулювання, завдання, функції та компетенція державного органу, державний контроль та нагляд тощо.
У дисертації активно використовувались наукові напрацювання, а також літературні, оглядові, публіцистичні, історичні твори відомих вчених, письменників, документалістів та істориків України, Білорусі та Росії. Серед українських авторів бажано назвати таких, як: І. В. Білоконь, О. М. Будаков, М. П. Вавринчук, Д. В. Вєдєнєєв, В. М. Гірич, М. Я. Гречка, Г. К. Ковтун, П. Д. Морозов, В. Г. Пилипчук, Л. М. Рожен, В. О. Романюк, В. С. Сідак, О. В. Скрипник, В. С. Степанков, В. Д. Хоменко, В. В. Цибулькін, В. С. Шевченко, І. М. Шиденко та ін.; серед білоруських – І. С. Борисов, К. И. Доморад, А. Г. Зелський, В. Д. Камінський,  Н. А. Михайлошев, А. Ю. Попов, Г. П. Сенюков, М. І. Смірнов, А. К. Соловьєв, М. І. Четверіков, Н. А. Шиманська  та ін.; серед російських – М.Ю.Дундуков, А. І. Колпакіді, І. В. Крейс, І. Б. Ліндер, А. Ю. Манцуров, Д. П. Прохоров, В. М. Редкоус, відомі письменники В. Аграновський, В. Антонов, Ю. Батурін, Т. Гладков, К. Капітонов, В. Карпов, Н. Нікандров та ін. 
Вищезазначений набір наукових методів, принципів, підходів, форм і способів дослідницької діяльності був задіяний на всіх складових роботи над дисертацією.
Дослідження тривало впродовж 10 років і охоплювало кілька послідовних стадій (етапів).
Організаційна стадія науково-дослідного процесу складалася з двох напрямів – вивчення стану об’єкта дослідження і підготовку дослідження в організаційно-методичному плані.
Стосовно вивчення стану об’єкта дослідження, як сукупності суспільних відносин, що виникають у процесі діяльності РО, було встановлено, що ці відносини можуть досліджуватися за допомогою різних наук, в тому числі й юридичних, якщо вони вже унормовані або мають унормовуватися нормативно-правовими актами. Суто юридичний напрям також передбачає дослідження відносин з різних боків, одним з яких є юридична компаративістика, коли об’єкт дослідження розглядається у порівнянні із суспільними відносинами, що закріплені нормативно-правовими актами різних держав. Отже, вибір і обґрунтування об’єкта дослідження диктувався тим, що на момент початку дослідження практично не було наукових праць, проведених шляхом юридичного порівняння закріплених у законодавстві різних країн суспільних відносин саме у сфері РД. Таке порівняння, цілком зрозуміло, дасть можливість виявити позитивний досвід у законотворчості інших держав, який потім можна застосувати в удосконаленні вітчизняного законодавства стосовно діяльності РО. Крім цього, актуальність обраного напряму дослідження для розвідувальних органів України було підтверджено директивними документами Президента України [221 – 223], а також планами науково-дослідної роботи Інституту Служби зовнішньої розвідки України.
Під час вивчення стану об’єкта дослідження було здійснено попереднє визначення теоретичних передумов, а саме:
–	визначення теоретичних основ дослідження через категорії та поняття наук: юридичної компаративістики (порівняльного правознавства), теорії держави і права, теорії РД, КРД та ОРД; 
–	вивчення історії правового регулювання суспільних відносин у сфері РД, починаючи за радянських часів, уявлення сучасного стану проблеми за законодавством  різних держав;
–	збирання, аналіз та класифікація за певними ознаками нормативно-правових джерел, що регулюють відношення у сфері діяльності РО, відбір інформації з літературних та наукових джерел для проведення дослідження;
–	висування і обґрунтування наукової ідеї та формулювання на її підставі наукових гіпотез (детально було розглянуто на початку даного підрозділу). 
Організаційно-методична підготовка дослідження передбачала розробку програми дослідження, складання плану дослідження теми та робочого плану, обрання методики дослідження.
Дослідна стадія науково-дослідного процесу була спрямована на створення нової інформації. Шляхом порівняння чинного законодавства в основному країн пострадянського простору були виявлені позитивні та негативні моменти у правовому регулюванні діяльності їх РО, при цьому здійснювалося паралельне вивчення процесів і явищ, що могли впливати на стан об’єкта дослідження, тобто на суспільні відносини у сфері РД. За допомогою визначених автором критеріїв, позитивний досвід було обґрунтовано, після чого попередньо сформульовані пропозиції щодо удосконалення вітчизняного українського законодавства. Таким чином дослідна стадія характеризувалася виконанням досліджень із застосуванням теоретичних та емпіричних методів, за допомогою яких було здійснено таке: підтверджено раніше висунуті наукові ідея та гіпотези; проведено корегування попередніх висновків та пропозиції; оприлюднено (видано) результати дослідження.
Стадія узагальнення, апробації та реалізації результатів дослідження була завершальною стадією науково-дослідного процесу. На цьому етапі було узагальнено результати дисертаційної роботи, остаточно сформульовано висновки та рекомендації щодо удосконалення українського законодавства у сфері діяльності розвідувальних органів, впроваджено результати дослідження у діяльність практичних підрозділів СЗР України, у тому числі Юридичного управління, та навчальний процес Інституту СЗР України.
Основні матеріали першого розділу опубліковані у наукових статтях автора [224 – 230] та в одноосібному монографічному дослідженні [231].
Висновки до розділу. Дослідивши ґенезу правового регулювання організації та діяльності розвідувальних органів країн пострадянського простору, його етапи, предмет та метод (на прикладі білоруського та російського законодавства) можна констатувати:
1. Незважаючи на численні публікації, в яких висвітлюються різні аспекти діяльності розвідки, кількість досліджень проблем організації діяльності РО із суто наукових позицій, і в першу чергу в порівняльно-правовому аспекті, занадто мала. Аналіз існуючої літератури також свідчить відсутність комплексних наукових досліджень законодавства про зовнішню розвідку держав-сусідей України, в тому числі й РБ та РФ, що в умовах новітніх викликів і загроз становить особливий практичний інтерес для вітчизняних РО. 
2. Протягом 28 років незалежності країни пострадянського простору пройшли суто індивідуальний, особливий і нестандартний шлях створення законодавчої основи функціонування своїх органів зовнішньої розвідки. Перші (перехідні) етапи в кожній державі були найважливішими, тому що у стислі строки законодавцям необхідно було створити абсолютно нову законодавчу основу діяльності РО, яка відповідала б новим суспільно-політичним реаліям і завданням державного розвитку; творчо переробити нормативно-правові акти колишнього СРСР, взяти з них усе позитивне, рішуче відмовитися від застарілих радянських концепцій і постулатів; науково дослідити, осмислити і застосувати досвід законотворчості провідних на той час країн світу. Наступні етапи (другий і третій) характеризувалися прийняттям нових та удосконаленням чинних нормативно-правових актів у сфері діяльності розвідки залежно від внутрішньополітичного і зовнішньополітичного становища держав та результатів постійного моніторингу зовнішніх загроз, намаганням створити належну систему адекватних їм правових заходів протидії. Відмінними рисами останніх (четвертих, сучасних) етапів було намагання законодавців надати РО найбільш широких повноважень у боротьбі з міжнародним тероризмом, проявами внутрішнього екстремізму і сепаратизму, а також забезпечення правовими приписами у відкритому законодавстві надійних бар’єрів для захисту від проникнення до кадрового складу РО кримінальних елементів, нечесних співробітників, хабарників і казнокрадів. Загальною характеристикою всіх чотирьох етапів було завершення створення нормативно-правового підґрунтя для діяльності РО на основі конституційних приписів, чинних норм міжнародного права. Створена в державах законодавча база  була спрямована на реалізацію потреб суспільних інститутів щодо забезпечення принципів демократії в житті особи і громадянина та поваги до їх прав і свобод.
3. Законодавство у сфері РД регулює не всі, а лише частину суспільних відносин, саме ті, які об’єктивно потребують правового унормування і які піддаються зовнішньому контролю. Особливістю є те, що більша частина суспільних відносин, які складаються між безпосередніми учасниками РД, регулюється закритими правовими нормами. Ці норми відображено у відомчих нормативно-правових актах розвідувальних органів, які не підлягають опублікуванню. Цілком зрозуміло, що з цієї причини органи зовнішньої розвідки залишаються у ранзі суто спеціальних служб, функціонування та організація діяльності яких може іноді виходити за межі конституційних та законодавчих приписів.

Список використаних джерел
1.	Кресін О. В. Другий міжнародний науковий симпозіум «Дні порівняльного правознавства» (огляд), Юридичний Форум, 4 травня 2010 р. URL: http://bihun.in.ua/jushits/jurhit/article/875/ 
2.	Кресін О. В. Порівняльне правознавство: історична ретроспектива і нові виклики. Вісник Національної академії правових наук України. № 4 (83), 2015. URL: file:///C:/Users/VVP/Downloads/vapny_2015_4_12.pdf
3.	Ukrainian Legal Doctrine: in 5 volums / Ed. by V. Ia. Tatsyi, eng. editioned. and transl. by W. E. Butler. – Vol. 1: Fundamental Theoretical and Historical Jurisprudence / Ed. by O. V. Petryshyn. – London: Wildy, Simmonds and Hill Publishing, 2015.
4.	The Interaction of Legal Systems: Post-Soviet Approaches / Ed. by: W. E. Butler, O. V. Kresin. – London: Wildy, Simmonds and Hill Publishing, 2015.
5.	Погрібний О. О. Порівняльне правознавство. Навчальний посібник. URL: http://uchebnik-online.net/book/33-porivnyalne-pravoznavstvo-navchalnij-posibnik-oo-pogribnij/5-tema-1-ponyattya-predmet-ta-metodologiya-porivnyalnogo-pravoznavstva.html
6.	Тихомиров А. Д. Юридическая компаративистика: философские, теоретические и методологические проблемы. Киев: Знания, 2005. 334 с.
7.	Антонов В. О. Конституційно-правові засади національної безпеки України: автореф.дис. …д-ра юрид.наук 12.00.02, НАН України, Інститут держави і права ім. В. М. Корецького, Київ, 2018, 39 с.
8.	Сухонос В. В. Конституційно-правовий статус глави держави: порівняльний аспект: автореф.дис. …д-ра юрид.наук 12.00.02, НАН України, Інститут держави і права ім. В. М. Корецького, Київ, 2012, 34 с.
9.	Совгиря О. В.  Конституційно-правовий статус уряду в Україні: автореф.дис. …д-ра юрид.наук 12.00.02, Інститут законодавства Верховної Ради України, Київ, 2013, 40 с.
10.	Куян І. А. Проблеми сутності і співвідношення державного, народного і національного суверенітету (конституційно-правовий аспект): автореф.дис. …д-ра юрид.наук 12.00.02, НАН України, Інститут держави і права ім. В. М. Корецького, Київ, 2014, 36 с.
11.	Куян І. А. Захист суверенітету як конституційна функція Української держави (теоретичні аспекти). Матеріали всеукраїнської науково-практичної конференції 22 червня 2016 р., Інститут законодавства Верховної Ради України, Київ, 2016. С. 112 – 119.
12.	Приходько Х. В. Конституційний процес в Україні: актуальні проблеми становлення та розвитку: автореф.дис. …д-ра юрид.наук 12.00.02, Інститут законодавства Верховної Ради України, Київ, 2012, 39 с.
13.	Подорожна Т. С. Правовий порядок: теоретико-методологічні засади конституціоналізації: автореф.дис. …д-ра юрид.наук 12.00.02, НАН України, Інститут держави і права ім. В. М. Корецького, Київ, 2017, 40 с.
14.	Ярмиш О. Н. Проблеми розвитку конституційно-правових основ національної безпеки України. Матеріали всеукраїнської науково-практичної конференції 22 червня 2016 р., Інститут законодавства Верховної Ради України, Київ, 2016. С. 106 – 111.
15.	Попович В. М. Теорія держави і права: концепція, праксеологія та методологія розвитку. Монографія. Київ: Юрінком Інтер, 2015. 384 с.
16.	Черних Є. М. Конституціональні аспекти теорії органу держави. Держава і право. Серія: Юридичні і політичні науки: зб.наук.праць. Ін-т держави і права ім. В. М. Корецького НАН України. К.: Юридична думка, 2011. Вип. 54. С. 150 – 156.
17.	Шаповал В. М. Загальне поняття державного органу. Державне управління: проблеми адміністративно-правової теорії та практики / за заг.ред. В .Б. Авер’янова. Київ: Факт, 2003. С. 48 – 53.
18.	Шаповал В. М. Феномен державного органу (органу держави) або органу державної влади: теоретико-правовий і конституційний аспекти. Право України. 2003. № 8. С. 9 – 14.
19.	Шаповал В. М. Поняття держави і суверенітету в конституційному праві. Вісник Конституційного Суду України. 2003. № 1. С. 70 – 83.
20.	Глущенко С. В. До питання про конституційно-правовий статус державного органу. Адвокат № 6 (141), Наука і практика. 2012. С. 28 – 33. URL: http://www.irbis-nbuv.gov.ua/cgi-bin/irbis_nbuv/cgiirbis_64.exe?C21COM=2&I21DBN=UJRN&P21DBN=UJRN&Z21ID=&Image_file_name=PDF%2Fadv_2012_6_5.pdf&IMAGE_FILE_DOWNLOAD=0
21.	Шестопалова Л. М. Теорія права і держави: посіб. Київ: ПАЛИВОДА А.В., 2012. 256 с. (Книгозбірня метрів вищої школи).
22.	Ляхова А. И. Тенденции развития современного российского права и законодательства / А. И. Ляхова. Научные ведомости Белгородского государственного университета. Серия : Философия. Социология. Право. 2010. № 20 (91). Вып. 14. С. 260–265. 
23.	Дундуков М. Ю. Разведка США: правовое регулирование организации и деятельности. Монография. Калуга: Калужский ЦНТИ, 2002. 274 с.
24.	Дундуков М. Ю. Разведка в государственном механизме США (историко-правовой аспект): автореф. дис. … д-ра юрид. наук 12.00.01. URL: http://www.law.edu.ru/book/book.asp?bookID=1600713 (дата звернення: 12.09.2016).
25.	Дундуков М. Ю. Основные задачи разведки США. URL: http://observer.materik.ru/observer/N9_2005/9_12.HTM
26.	Пилипчук В.Г., Будаков М.О., Гірич В.М. Система організації управління і правового забезпечення діяльності спецслужб (досвід країн Європейського Союзу та Північної Америки): аналіт. доп. Київ: НІСД, 2012. 56 с.
27.	Манцуров А. Ю. Административно-правовое регулирование разведывательной и контрразведывательной деятельности в Китайской Народной Республики. Право и политика. 2016, № 10. С.1265 – 1272. URL: http://e-notabene.ru/pm/article_20417.html
28.	Редкоус В. М. Опыт законодательного регулирования контрразведывательной деятельности в государствах-участниках СНГ. Право и государство: теория и практика. 2007. № 12. С. 63–68.
29.	Редкоус В.М. Правовое регулирование разведывательной деятельности по законодательству России и государств-участников СНГ: сравнительный анализ. Право и государство: теория и практика. 2008. № 1 (37). С. 64-70.
30.	Редкоус В.М. Сравнительный анализ законов Республики Казахстан и России о внешней разведке. URL: http://naukarus.com/sravnitelnyy-analiz-zakonov-respubliki-kazahstan-i-rossii-o-vneshney-razvedke
31.	Крейс И.В. Некоторые вопросы правового регулирования деятельности органов внешней разведки Российской Федерации. Российский военно-правовой сборник, 2004 г., № 1. URL: http://voenprav.ru/doc-2807-1.htm
32.	Дмитренко М. А. Моделі та спільні державно-правові ознаки спеціальних служб держав Північної Америки, Західної та Центральної Європи. Збірник наукових праць Інституту СЗРУ, № 6, інв. № 782, 2013. С.19-37.
33.	Вовк О. О. Законодавче забезпечення діяльності розвідувальних і контррозвідувальних органів держав - членів Європейського Союзу. Збірник наукових праць Інституту СЗРУ, № 13, інв. № 841, 2016. С. 114-125.
34.	Семин Н. Л. Спецслужбы США в 2001–2006 гг. (проблемы взаимоотношений с другими институтами государства и обществом): автореф. дис. … канд. ист. наук : 07.00.03 «Всеобщая история» (Новая и новейшая история). Москва. 2008. 43 с.
35.	Старкин С. В. Аналитические институты разведывательного сообщества США: концептуальные основы, механизмы и технологии деятельности в условиях глобализации : дис.… доктора полит. наук: 23.00.02. Нижний Новгород, 2011. 435 с.
36.	Ханс Борн, Ієн Лей Підзвітність спецслужб: правові норми, досвід і рекомендації; відповідальний за україномовне видання Олександр Михалочко, оригінальна версія англійською мовою. Осло : Видавництво парламенту Норвегії, 2005. 135 с.
37.	Флурі Ф., Бадрак В. Демократичний цивільний контроль над сектором безпеки: актуальні джерела. Центр досліджень армії, конверсії та роззброєння. Київ, 2011. 428 с.
38.	Башкатов Л. Н., Изоитко С. И., Козилов Е. Н., Устинков А. В. Контрразведывательная и оперативно-розыскная деятельность органов федеральной службы безопасности (соотношение и правовое регулирование). Право и безопасность. № 1(34), март 2010. URL: http://dpr.ru/pravo/pravo_30_3.htm (дата звернення: 15.08.2016).
39.	Брылев В. И., Кулькова Е. В. Соотношение оперативно-розыскной деятельности со смежными видами деятельности. Известия Тульского государственного университета. Серия: Экономические и юридические науки. 2012. Выпуск № 1–2. С. 12–19. URL: http://cyberleninka.ru/article/n/sootnoshenie-operativno-rozysknoy-deyatelnosti-so-smezhnymi-vidami-deyatelnosti (дата звернення: 08.08.2016).
40.	Землянов В. М. Соотношение ОРД и контрразведывательной деятельности. Практическое пособие. URL: http://litresp.ru/chitat/ru/%D0%97/zemlyanov-valerij-mihajlovich/svoya-kontrrazvedka-prakticheskoe-posobie/14 (дата звернення: 04.11.2016).
41.	Лахин В. Д. О соотношении разведывательной, контрразведывательной и оперативно-розыскной деятельности. Вестник Омского университета. Серия: Право. 2007. № 1(10). С.142–146. URL: http://cyberleninka.ru/article/n/o-sootnoshenii-razvedyvatelnoy-kontrrazvedyvatelnoy-i-operativno-rozysknoy-deyatelnosti (дата звернення: 16.11.2016).
42.	Саакян Д. О. О правоохранительной деятельности и правоохранительних органах в Российской Федерации. Вестник КГУ им. Н. А. Некрасова. 2013. № 1. С. 217−220.
43.	Декларация о государственном суверенитете Российской Советской Федеративной Социалистической Республики от 12 июня 1990 г. URL: http://constitutions.ru/?p=2924.
44.	Декларація про державний суверенітет України. Прийнята Верховною Радою Української РСР від 16 липня 1990 року № 55 – ХІІ. Відомості Верховної Ради УРСР (ВВР). 1990. №  31. Ст. 429. URL: http://zakon5.rada.gov.ua/laws/show/55-12.
45.	Декларация Верховного Совета Белорусской ССР о государственном суверенитете Белорусской Советской Социалистической Республики от 27 июля 1990 года № 1427 – ХІІ. URL: http://constitutions.ru/?p=2941
46.	О государственной независимости Республики Казахстан: Конституционный закон Республики Казахстан от 16 декабря 1991 года № 1007-XII. URL: https://online.zakon.kz/document/?doc_id=1000798
47.	Декларация Верховного Совета Эстонской Советской Социалистической республики о суверенитете Эстонской ССР. Таллин, 16 ноября 1988 г. Советская Эстония (Вечерний выпуск). 1988, 18 ноября. URL: http://soveticus5.narod.ru/85/sborn91.htm#p233
48.	Декларация Верховного Совета Литовской Советской Социалистической Республики о государственном суверенитете Литвы. Вильнюс, 26 мая 1989 г. URL: http://www.gorby.ru/userfiles/litva.pdf
49.	О приостановлении действия некоторых статей Конституции Республики Молдова: Закон Республики Молдова от 27 августа 1991 г. URL:  http://lex.justice.md/index.php?action=view&view=doc&lang=2&id=317221
50.	Декларация о независимости Республики Молдова: принята Парламентом Республики Молдова в Кишиневе 27 августа 1991 г. URL: http://www.presedinte.md/rus/declaration
51.	Декларация Верховного Совета Латвийской Советской Социалистической Республики о восстановлении независимости Латвийской Республики: принята Верховным Советом Латвийской ССР 4 мая 1990 г. URL: http://www.gorby.ru/userfiles/latvia.pdf
52.	Акт о восстановлении государственной независимости Грузии, Тбилиси, 9 апреля 1991 г. 12 часов 30 минут. URL: http://www.gorby.ru/userfiles/gruzia(1).pdf
53.	Декларация о независимости Армении: принята 23.08.1990 г. URL: http://www.parliament.am/legislation.php?sel=show&ID=2602&lang=rus
54.	О восстановлении государственной независимости: Конституцион-ный Акт Азербайджанской Республики от 18 октября 1991 г. №222-XII. URL: http://base.spinform.ru/show_doc.fwx?rgn=2889
55.	Декларация о государственном суверенитете Казахской Советской Социалистической Республики. Принята постановлением Верховного Совета Казахской ССР от 25 октября 1990 года №1700. URL: http://www.elimai.kz/deklaraciya-o-suverenitete.html
56.	Декларация о государственном суверенитете Туркменской Советской Социалистической Республики. Принята Верховным Советом Туркменской ССР 22 августа 1990 года. URL: http://www.gorby.ru/userfiles/turkmenistan.pdf
57.	Декларация о государственном суверенитете Республики Кыргыстан. Принята Верховным Советом Республики Кыргызстан, г. Фрунзе, 1990, 15 декабря URL: http://www.gorby.ru/userfiles/kirgizia.pdf
58.	Декларация о суверенитете. Принята на второй сессии Верховного Совета Узбекской ССР 20 июня 1990 г. URL: http://www.gorby.ru/ userfiles/uzbekistan.pdf
59.	Декларация о государственном суверенитете Таджикской Советской Социалистической Республики. Декларация принята 24 августа 1990 года на второй сессии Верховного Совета Таджикской ССР двенадцатого созыва. URL: http://www.gorby.ru/userfiles/tadgikistan.pdf
60.	О Временном положении о Комитете государственной безопасности Республики Беларусь: Постановление Верховного Совета Республики Беларусь от 15 января 1992 г. № 1413 – XII. Ведамасці Вярхоўнага Савета Рэспублікі Беларусь. 1992. № 6. ст. 113. URL: http://pravo2000by.narod.ru/baza31/d30667.htm
61.	О внешней разведке: Закон Российской Федерации от 8 июля 1992 г. № 3245 – 1. Ведомости Съезда народных депутатов Российской Федерации и Верховного Совета Российской Федерации. 1992. № 32. Ст. 1869.
62.	О введении в действие Закона Российской Федерации «О внешней разведке»: Постановление Верховного Совета РФ от 8 июля 1992 г. № 3246 – I. Ведомости Съезда народных депутатов РФ и Верховного Совета РФ. № 32. 13.08. 1992 г. Ст. 870. URL: http://www.szrf.ru/doc.phtml?nb=edition10&issid=1992032000&docid=1123
63.	Об органах государственной безопасности в СССР: Закон СССР от 16 мая 1991 г. № 2159–І (ВВСС 91-22). URL: http://shieldandsword.mozohin.ru/documents/law16591.htm
64.	О реорганизации органов государственной безопасности: Закон СССР от 3 декабря 1991 г. № 124–Н.  URL:  http://shieldandsword.mozohin.ru/documents/law31291.htm
65.	Временное положение о Межреспубликанской службе безопасности, согласованное с органами безопасности республік: утв. Указом Президента Союза Советских Социалистических Республик от 28 ноября 1991 г. № УП–2890. URL: http://www.worklib.ru/laws/ussr/10000160.php
66.	О вопросах внешней разведки: Указ Президента Республики Беларусь от 25 марта 2003 г. № 116. URL: http://pravo.levonevsky.org/
67.	Об органах государственной безопасности Республики Беларусь: Закон Республики Беларусь от 3 декабря 1997 г. № 102–З. URL: http://pravo.levonevsky.org/bazaby/zakon/text87/index.htm
68.	О внесении изменений и дополнений в Закон Республики Беларусь «Об органах государственной безопасности Республики Беларусь»: Закон Республики Беларусь от 4 мая 2005 г. № 16–З. URL: http://laws.newsby.org/documents/laws/law0405.htm
69.	Об органах государственной безопасности Республики Беларусь: Закон Республики Беларусь от 10 июля 2012 г. № 390–З. URL: http://www.kgb.by/ru/zakon390-3/
70.	Концепция национальной безопасности Республики Беларусь: утв. Указом Президента Республики Беларусь от 17 июля 2001 г. № 390. URL: http://laws.newsby.org/documents/ukazp/pos04/ukaz04074.htm
71.	Концепция национальной безопасности Республики Беларусь: утв. Указом Президента Республики Беларусь от 9 ноября 2010 года № 575. URL: http://www.pravo.by/world_of_law/text.asp?RN=P31000575
72.	Концепция национальной безопасности Российской Федерации: утв. Указом Президента Российской Федерации от 17 декабря 1997 г. № 1300. Собрание законодательства Российской Федерации. 1997. № 52. Ст. 5909.
73.	Концепция национальной безопасности Российской Федерации: утв. Указом Президента Российской Федерации от 10 января 2000 г. № 24. Собрание законодательства Российской Федерации. 2000. № 2. Ст. 170.
74.	Стратегия национальной безопасности Российской Федерации: утв. Указом Президента Российской Федерации от 31 декабря 2015 г. № 683. URL: https://rg.ru/2015/12/31/nac-bezopasnost-site-dok.html (дата звернення 13.08.2017)
75.	О безопасности: Закон Российской Федерации от 5 марта 1992 года № 2446–1. Ведомости Съезда народных депутатов Российской Федерации и Верховного Совета Российской Федерации. 1992. № 15. Ст. 769.
76.	О безопасности: Федеральный закон Российской Федерации от 28 декабря 2010 г. № 390–ФЗ (с изменениями и дополнениями). URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_108546/
77.	О внешней разведке: Федеральный Закон Российской Федерации от 10 января 1996 г., № 5–ФЗ. URL: http://www.lawrussia.ru/.
78.	Конституция Российской Федерации (принята референдумом 12 декабря 1993 года) (редакция от 30 декабря 2008 года). URL: www.constitution.ru/
79.	Договор о создании Союзного государства от 8 декабря 1999 года (вступил в силу 26 января 2000 года). URL: http://www.soyuz.by/about/docs/dogovor5/.
80.	О мерах по совершенствованию государственного управления в области безопасности Российской Федерации: Указ Президента Российской Федерации от 11 марта 2003 г. № 308. URL: http://www.consultant.ru/cons/cgi/online.cgi?req=doc&base=LAW&n=48805&fld=134&from=41422-0&rnd=214990.7594631856867198& 
81.	О внесении изменений и дополнений в некоторые законодательные акты Российской Федерации, признании утратившими силу отдельных законодательных актов Российской Федерации, предоставлении отдельных гарантий сотрудникам органов внутренних дел, органов по контролю за оборотом наркотических средств и психотропных веществ и упраздняемых федеральных органов налоговой полиции в связи с осуществлением мер по совершенствованию государственного управления: Федеральный закон Российской Федерации от 30 июня 2003 № 86–ФЗ (ред. от 03.07.2016) (с изм. и доп., вступ. в силу с 04.07.2016). URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_42941/
82.	Об органах федеральной службы безопасности в Российской Федерации: Федеральный закон Российской Федерации от 3 апреля 1995 г., № 40–ФЗ. URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_6300/
83.	О федеральной службе безопасности: Федеральный закон Российской Федерации от 3 апреля 1995 г. № 40–ФЗ (с изменениями и дополнениями на 30 декабря 2015 года). URL: http: //base.garant.ru/10104197/#ixzz3xbapLLON
84.	О структуре федеральных органов исполнительной власти: Указ Президента Российской Федерации от 21.05.2012 № 636 (ред. от 19.10.2016). URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_129954/
85.	Концепция национальной безопасности Республики Беларусь: утв. Указом Президента Республики Беларусь от 9 ноября 2010 года № 575. URL: http://www.pravo.by/world_of_law/text.asp?RN=P31000575
86.	О внешней разведке: Закон Республики Казахстан от 22 мая 2010 года № 277–IV, «Казахстанская правда» от 29.05.2010 г., № 134 (26195). URL: http://ru.government.kz/docs/z100000277_20110106~1.htm.
87.	Про розвідувальні органи України: Закон України від 22 березня 2001 року № 2331–ІІІ. Відомості Верховної Ради України. 2001. № 19. Ст. 94.
88.	О разведке: Закон Литовской Республики от 17 июля 2000 г. № VIII-1861. URL: https://e-seimas.lrs.lt/rs/legalact/TAD/TAIS.243728/format/OO3_ODT/
89.	О службах безопасности: Закон Эстонской Республики от 20.12.2000 (ред. от 19.12.2007) (Объявлен Президентом ЭР 10.01.2001). URL: http://estonia.news-city.info/docs/sistemsw/dok_iegffb.htm
90.	О разведывательной деятельности: Закон Грузии от 27 апреля 2010 г. № 2983-вс. URL: https://matsne.gov.ge/ru/document/download/92242/1/ru/pdf
91.	О Службе разведки Грузии: Закон Грузии от 27 апреля 2010 года № 2984 – вс (контрольный текст по состоянию на 22.02. 2019). URL: https://matsne.gov.ge/ru/document/view/92248?publication=12
92.	О военной разведке Вооруженных сил Республики Таджикистан: Закон Республики Таджикистан от 2 декабря 2002 года №78. URL: http://base.spinform.ru/show_doc.fwx?rgn=5867
93.	О Службе информации и безопасности Республики Молдова: Закон Республики Молдова от 23 декабря 1999 г. № 753-ХІV. Опубликован: 31.12.1999 в Monitorul Oficial Nr. 156, статья №: 764. URL: http://lex.justice.md/ru/311721/
94.	Об органах национальной безопасности Туркменистана: Закон Туркменистана от 31 марта 2012 года № 283-IV. URL: http://base.spinform.ru/show_doc.fwx?rgn=56409
95.	О Службе государственной безопасности Республики Узбекистан: Закон Республики Узбекистан от 5 апреля 2018 г., № ЗРУ-471. URL: http://lex.uz/ru/docs/3610937
96.	Степаненко О. В. Сутність, мета, завдання та складові гуманітарної сфери. Теорія та практика державного управління. Харків. 2012. Вип. 3(38). С. 201–208.
97.	О перечне сведений, отнесенных к государственной тайне: Указ Президента Российской Федерации от 30 ноября 1995 г. № 1203 (в ред. Указов Президента РФ от 11.02.2006 № 90, от 24.12.2007 № 1745, от 08.04.2008 № 460, от 30.04.2008 № 654, от 28.07.2008 № 1129, от 06.09.2008 № 1316, от 18.05.2009 № 565, от 10.06.2009 № 640, от 30.09.2009 № 1088). URL: http://elementy.ru/LIBRARY/zsecret2.htm
98.	Перечень сведений, составляющих государственную тайну Республики Беларусь: Указ Президента Республики Беларусь от 03 марта 1999 № 129. URL: http://pravo.levonevsky.org/bazaby11/republic49/text295.htm
99.	Московець В. І. Поняття «громадськість» у законодавстві та адміністративно-правовій теорії. Форум права. 2011. № 2. С. 630–634. URL: http://nbuv.gov.ua/UJRN/FP_index 
100.	О государственной тайне: Закон Российской Федерации от 21 июля 1993 № 5485–1 (ред. от 08.03.2015). : URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_2481/
101.	Положение о координации деятельности правоохранительных органов по борьбе с преступностью: утв. Указом Президента Российськой Федерации от 18 апреля 1996 г. № 567. URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_112962/5147bd52ef1c4ee698e5e0924ab98be41d939a3e/#dst100011 
102.	Положение о Совете Безопасности Республики Беларусь: утв. Указом Президента Республики Беларусь от 5 августа 1994 г. № 24. URL: http://www.zakon2006.by-ru.info/part26/doc35226.shtm.
103.	Про Службу зовнішньої розвідки України: Закон України від 1 грудня 2005 року № 3160–IV. Відомості Верховної Ради України. 2006. № 8. Ст. 94.
104.	Положение о Службе внешней разведки Республики Казахстан «Сырбар»: утв. Указом  Президента Республики Казахстан от 26 марта 2009 г. № 773 (с изменениями и дополнениями по состоянию на 25.07.2014 г.). URL: http://titus.kz/?previd=38082
105.	Про Службу зовнішньої розвідки України: Указ Президента України від 14 жовтня 2004 р. № 1239/2004. URL: https://zakon.rada.gov.ua/rada/show/1239/2004
106.	Экономика и право: словарь-справочник. Москва: Вуз и школа, 2004. 1288 с. URL:  http://www.twirpx.com/file/1539752/
107.	Большой юридический словарь. Академик.ру. 2010. URL: http://jurisprudence.academic.ru/
108.	Положение о Службе внешней разведки Российской Федерации: утв. Указом Президента Российской Федерации от 19 июля 2004 г. № 945 «Вопросы Федеральной службы безопасности Российской Федерации». URL: //http://docs.cntd.ru/document/902212951
109.	Положение о Комитете государственной безопасности Республики Беларусь: утв. Указом Президента Республики Беларусь от 23 июля 2013 г. № 325. URL: http://www.kgb.by/ru/ukaz325/
110.	Положение о Федеральной службе безопасности Российской Федерации: утв. Указом Президента Российской Федерации от 11 августа 2003 г. № 960 «Вопросы Федеральной службы безопасности Российской Федерации». URL: http://base.consultant.ru/cons/cgi/online.cgi?req=doc;base=LAW;n=174373;fld=134;dst=1000000001,0;rnd=0.5439351401291788.
111.	Кондратов А. И. Внешнеполитическая деятельность государства и динамические категории политической науки. Москва: Граница, 2011. С. 98–103.
112.	Михайленко А. Н. Разведывательная деятельность в современном мире. ОБОЗРЕВАТЕЛЬ-OBSERVER. 12/2012. URL:  http://www.slideshare.net/anmikh/ss-16161888.
113.	Об оперативно-розыскной деятельности: Федеральный закон Российской Федерации от 12 августа 1995 № 144–ФЗ (в редакции 2016 года). URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_7519/
114.	Об оперативно-розыскной деятельности: Закон Республики Беларусь от 15 июля 2015 г. № 307–З. URL: http://kgb.by/ru/zakon289-3/
115.	Про оперативно-розшукову діяльність: Закон України від 18 лютого 1992 року № 2135–ХІІ. Відомості Верховної Ради України. 1992. № 22. Ст. 303.
116.	Про контррозвідувальну діяльність: Закон України від 26 грудня 2002 року № 374–IV. Відомості Верховної Ради України. 2003. № 12. Ст. 89. 
117.	Білоус В. Т., Захарова О. С., Ковальський В. С. Суд, правоохоронні та правозахисні органи України. Підручник, відп. ред. В. Т. Маляренко. Київ: Юрінком Інтер, 2007. URL: http://www.ebk.net.ua/Book/SptpoU/ 
118.	Мала енциклопедія теорії держави і права / за заг. ред. Ю. Л. Бошицького. Київ: Вид-во Європейського університету, 2010. 368 с.
119.	О государственной защите судей, должностных лиц правоохранительных и контролирующих органов: Федеральный закон Российской Федерации от 20 апреля 1995 г. № 45–ФЗ. URL: http://base.garant.ru/10104593/1/#block_1
120.	О государственной защите судей, должностных лиц правоохранительных и контролирующих (надзорных) органов, сотрудников органа государственной охраны: Закон республики Беларусь от 13 декабря 1999 года № 340–З (в редакции Закона Республики Беларусь от 08.05.2009 г. № 16–З, 15.07.2009 г. № 43–З, 04.01.2014 г. № 130–З). URL: http://base.spinform.ru/show_doc.fwx?rgn=1943
121.	Про державний захист працівників суду і правоохоронних органі: Закон України від 23 грудня 1993 року № 3781–ХІІ. Відомості Верховної Ради України. 1994. № 11. Ст.50. 
122.	О правоохранительной службе: Закон Республики Казахстан от 6 января 2011 года № 380–IV ЗРК. URL: http://www.base.spinform.ru/show_doc.fwx?rgn=32563
123.	Білоус В. Т., Захарова О. С., Ковальський В. С., Лукомський В. С., Маляренко В. Т. та ін. Суд, правоохоронні та правозахисні органи України: підручник. Вид. 3-тє, переробл. і допов. Київ: : Юрінком Інтер, 2007. 352с. URL: http://www.library.univ.kiev.ua/ukr/elcat/new/detail.php3?doc_id=113782
124.	Городецкий П. Г. Проблемы деятельности федеральной системы правоохранительных органов Российской Федерации: дис. … д-ра юрид. наук.: 12.00.11. Рязань, 2002. 291 с.
125.	Комаров М. В. Правоохранительная деятельность в Вооруженных силах Российской Федерации: конституционно-правовое регулирование: дис. … канд. юрид. наук.: 12.00.02. Москва, 2002. 184 с.
126.	Навчальний заклад СЗР України. Інститут Служби зовнішньої розвідки України. Вимоги до кандидатів на навчання в Інституті СЗР України. URL: https://szru.gov.ua/about/institut-szr-ukraini
127.	Требования к сотрудникам оперативного состава. URL: http://svr.gov.ru/svr_today/trebsotr.htm
128.	О воинской обязанности и военной службе: Федеральный закон Российской Федерации от 28 марта 1998 № 53–ФЗ (действующая редакция, 2016). URL:  http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_18260/
129.	О государственной гражданской службе Российской Федерации: Федеральный закон Российской Федерации от 27 июля 2004 № 79–ФЗ (действующая редакция, 2016). URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_48601/
130.	Central Intelligence Agency Act of 1949 (Chapter 227; 63 Stat. 208; approved June 20, 1949)[As Amended Through P.L. 112–87, Enacted January 3, 2012]. URL: http://legcounsel.house.gov/Comps/CIA49.pdf
131.	Décret n°82-306 du 2 avril 1982 portant création et fixant les attributions de la direction générale de la sécurité extérieure. URL: https://www.legifrance.gouv.fr/affichTexte.do?cidTexte=JORFTEXT000000517072&dateTexte=vig
132.	BND-Gesetz vom 20. Dezember 1990 (BGBl. I S. 2954, 2979), das zuletzt durch Artikel 4 des Gesetzes vom 30. Juni 2017 (BGBl. I S. 2097) geändert worden ist URL: https://www.gesetze-im-internet.de/bndg/BJNR029790990.html
133.	Рекомендації ПАРЄ. − Recommendation PA CE 1713 (2005). Democratic oversight of the security sector in member states. URL: http://www.assembly.coe.int/nw/xml/XRef/Xref-XML2HTML-en.asp?fileid=17360&lang=en
134.	National Security Act of 1947 (Chapter 343; 61 Stat. 496; approved July 26, 1947) [As Amended Through P.L. 110–53, Enacted August 3, 2007]. URL:  https://www.ncsc.gov/training/resources/nsaact1947.pdf
135.	Деятельность спецслужб и демократический контроль – точка зрения профессионала. Вестник Женевского центра демократического контроля над деятельностью вооруженных сил, № 3. URL: file:///C:/Users/VVP/Downloads/op03_intelligence-practice_ru.pdf.
136.	О порядке рассмотрения обращений граждан Российской Федерации: Федеральный закон Российской Федерации от 2 мая 2006 г. № 59–ФЗ (действующая редакция, 2016). URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_59999/
137.	Об обращениях граждан и юридических лиц: Закон Республики Беларусь от 18 июля 2011 г. № 300–З. URL: http://www.pravo.by/main.aspx?guid=3871&p2=2/1852
138.	Розвідувальні служби іноземних держав. Збірник законодавчих актів. Київ: Вид-во НА СБ України, 2003. 232 с.
139.	Ustawa z dnia 24 maja 2002 r. o Agencji Bezpieczenstwa Wewnetrznego oraz Agencji Wywiadu (Dz.U. z 2002 r. Nr 74, poz. 676 z pozniejszymi zmianami) – weszla w iycie 29.06.2002 r. URL: http://www.aw.gov.pl/pol/akty-prawne/pdf/d20020676.pdf.
140.	Об изменении в системе органов государственного управления Республики Беларусь: Закон Республики Беларусь от 23 октября 1991 г. №1187–XII. URL: http://pravo.levonevsky.org/bazaby/zakon/zakb1444.htm 
141.	О Временном положении о Комитете государственной безопасности Республики Беларусь: постановление Верховного Совета Республики Беларусь от 15 января 1992 г. № 1413–XII. URL: http://pravo2000by.narod.ru/baza31/d30667.htm 
142.	О Вооруженных Силах, дислоцирующихся на территории Республики Беларусь: постановление Верховного Совета Республики Беларусь от 11 января 1992 г. № 1403–XII. URL: http://pravo.levonevsky.org/bazaby/org66/master/text1355.htm 
143.	О Вооруженных Силах Республики Беларусь: постановление Верховного Совета Республики Беларусь от 18 марта 1992 г. № 1530–XII. URL: http://pravo.kulichki.com/zak2007/bz61/dcm61472.htm 
144.	О переподчинении формирований Вооруженных Сил, дислоцирующихся на территории Республики Беларусь, Министерству обороны: постановление Совета Министров Республики Беларусь от 6 мая 1992 г. № 262. URL: http://pravo.levonevsky.org/bazaby/org507/sbor21/texw0149.htm 
145.	Об обороне: Закон Республики Беларусь от 3 ноября 1992 г. № 1902–XII. URL: http://base.spinform.ru/show_doc.fwx?rgn=1990 
146.	О пограничных войсках Республики Беларусь: Закон Республики Беларусь от 5 ноября 1992 г. № 1911–XII. URL: http://pravo.levonevsky.org/bazaby/zakon/zakb1369.htm 
147.	Об оперативно-розыскной деятельности: Закон Республики Беларусь от 12 ноября 1992 г. № 1932–XII. URL: http://pravo.levonevsky.org/bazaby/zakon/zakb1367.htm 
148.	Конституция Республики Беларусь с изменениями и дополнениями, принятыми на республиканских референдумах 24 ноября 1996 г. и 17 октября 2004 г. URL: http://mir.pravo.by/library/section_1/constitution/costitutions/constitution_ru/ 
149.	Концепция национальной безопасности Республики Беларусь: утв. Указом Президента Республики Беларусь от 17 июля 2001 г. № 390 URL: http://laws.newsby.org/documents/ukazp/pos04/ukaz04074.htm 
150.	Временные общевоинские уставовы Вооруженных Сил Республики Беларусь: утв. Указом Президента Республики Беларусь от 4 июня 1997 г. № 318. URL: http://pravo.levonevsky.org/bazaby/org459/sbor6/text5979.htm 
151.	Об оперативно-розыскной деятельности: Закон Республики Беларусь от 9 июля 1999 г. № 289–З. URL: http://pravo.levonevsky.org/bazaby/zakon/zakb0780.htm 
152.	Общевоинские уставовы Вооруженных Сил Республики Беларусь: утв. Указом Президента Республики Беларусь от 26 июня 2001 г. № 355. URL: prokuratura.gov.by/sm.aspx?guid=90916 
153.	Военная разведка: история и современность. URL: http://5obr-spn.ru/news/2009-08-22-15 
154.	Положение о Комитете государственной безопасности Республики Беларусь: утв. Указом Президента Республики Беларусь от 18 ноября 2004 г. № 566 / Национальный реестр правовых актов Республики Беларусь. 2004. № 188, 1/6021.
155.	О внесении изменений и дополнений в Закон Республики Беларусь «Об органах государственной безопасности Республики Беларусь»: Закон Республики Беларусь от 4 мая 2005 г. № 16–З. URL: http://laws.newsby.org/documents/laws/law0405.htm 
156.	Об органах пограничной службы Республики Беларусь: Закон Республики Беларусь от 11 ноября 2008 г. № 454 – З. URL: http://www.pravo.by/main.aspx?guid=3871&p0=H10800454 
157.	Концепция национальной безопасности Республики Беларусь: утв. Указом Президента Республики Беларусь от 9 ноября 2010 года № 575. URL: http://www.pravo.by/world_of_law/text.asp?RN=P31000575 
158.	Указ Президента Республики Беларусь от 30 декабря 2011 г. № 621 / Национальный реестр правовых актов Республики Беларусь. 2012. № 8, 1/13223.
159.	Указ Президента Республики Беларусь от 24 января 2014 г. № 49 / Национальный правовой Интернет-портал Республики Беларусь. 30.01.2014, 1/14788.
160.	Положение о Комитете государственной безопасности Республики Беларусь: утв. Указом Президента Республики Беларусь от 23 июля 2013 г. № 325. URL: http://www.kgb.by/ru/ukaz325/ 
161.	Об оперативно-розыскной деятельности: Закон Республики Беларусь от 15 июля 2015 г. № 307–З.  URL:  http://kgb.by/ru/zakon289-3/ 
162.	План подготовки законопроектов на 2002 год: затв. Указм Президента Республики Беларусь от 20 декабря 2001 г. № 764. URL: http://laws.newsby.org/documents/ukazp/pos03/ukaz03778.htm 
163.	О подготовке законопроектов республиканскими органами государственного управления в 2014 году: постановление Совета Министров Республики Беларусь от 27 января 2014 г. № 74. URL: http://www.expert.by/EC/monitorings/203389.txt 
164.	Лукашенко А. Г. Мир и развитие: Выступление Президента Республики Беларусь при обращении к белорусскому народу и Национальному собранию Республики Беларусь 29 апреля 2015 г. / Совет. Белоруссия. 2015. 30 апр. С. 1–8. URL: http://www.sb.by/sovetskaya-belarus/article/ 
165.	Временное положение о Центральной службе разведки СССР: утв. Указом Президента СССР от 25 ноября 1991 г. № УП–2883. URL: http://www.libussr.ru/doc_ussr/usr_19727.htm 
166.	О реорганизации органов государственной безопасности: Закон СССР от 3 декабря 1991 г. № 124–Н. URL: http://shieldandsword.mozohin.ru/documents/law31291.htm 
167.	Об образовании Службы внешней разведки РСФСР: Указ Президента РСФСР от 18 декабря 1991 г. № 293. URL: http://kremlin.ru/acts/bank/581 
168.	О директоре Службы внешней разведки Российской Федерации: Указ Президента Российской Федерации от 26 декабря 1991 г. № 316. URL: http://www.kremlin.ru/acts/bank/661 
169.	Официальный взгляд СВР на историю службы в период распада СССР и возникновения современной РФ. URL: http://svr.gov.ru/history/stage12.htm 
170.	Об оперативно-розыскной деятельности в Российской Федерации: Закон Российской Федерации от 13 марта 1992 г. № 2506–1 (ред. от 02.07.1992). URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_390/ (дата звернення: 26.04.2017).
171.	О введении в действие Закона Российской Федерации «О внешней разведке»: постановление Верховного Совета Российской Федерации от 8 июля 1992 г. № 3246–I. URL: http://www.szrf.ru/doc.phtml?nb=edition10&issid=1992032000&docid=1123 
172.	О статусе военнослужащих: Закон Российской Федерации (Ведомости Съезда народных депутатов Российской Федерации и Верховного Совета Российской Федерации, 1993, № 6, ст. 188).
173.	О Государственной границе Российской Федерации: Закон Российской Федерации от 1 апреля 1993 г. № 4730–I. URL: http://ps.fsb.ru/law/generaldoc/more.htm%21id%3D10321073%40fsbNpa.html 
174.	Об органах федеральной службы безопасности в Российской Федерации: Федеральный закон Российской Федерации от 3 апреля 1995 г., № 40–ФЗ. URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_6300/ 
175.	Положение о лицензировании деятельности предприятий, учреждений и организаций по проведению работ, связанных с использованием сведений, составляющих государственную тайну, созданием средств защиты информации, а также с осуществлением мероприятий и (или) оказанием услуг по защите государственной тайны: утверждено постановлением Правительства Российской Федерации от 15 апреля 1995 г. № 333. URL: http://www.consultant.ru/cons/cgi/online.cgi?req=doc&base=LAW&n=173392&fld=13 
176.	Об обороне: Федеральный закон Российской Федерации от 31 мая 1996 г. № 61–ФЗ (действующая редакция, 2016). URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_10591/ 
177.	Об обороне: Закон Российской Федерации от 24 сентября 1992 г. № 3531–1. URL: http://docs.cntd.ru/document/9003160 
178.	Об обязательном государственном страховании жизни и здоровья военнослужащих, граждан, призванных на военные сборы, лиц рядового и начальствующего состава органов внутренних дел Российской Федерации, Государственной противопожарной службы, сотрудников учреждений и органов уголовно-исполнительной системы, сотрудников войск национальной гвардии Российской Федерации: Федеральный закон от 28 марта 1998 г. № 52–ФЗ (с изменениями и дополнениями). URL: http://base.garant.ru/12111156/#ixzz4V9rv9BLC 
179.	О статусе военнослужащих: Федеральный закон Российской Федерации от 27 мая 1998 г. № 76–ФЗ (действующая редакция, 2016). URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_18853/ 
180.	О государственной гражданской службе Российской Федерации: Федеральный закон Российской Федерации от 27 июля 2004 г. № 79–ФЗ (действующая редакция, 2016). URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_48601/ 
181.	О личных штандартах: Указ Президента Российской Федерации от 13 марта 2000 г. № 485. URL: http://kremlin.ru/acts/bank/15247 
182.	О мерах по противодействию тероризму: Указ Президента Российской Федерации от 15 февраля 2006 г. № 116. URL: https://rg.ru/2006/02/17/antiterror-doc-dok.html 
183.	О Межведомственной комиссии по противодействию экстремизму в Российской Федерации: Указ Президента Российской Федерации от 26 июля 2011 г. № 988. URL: http://www.garant.ru/products/ipo/prime/doc/1208833 
184.	О порядке рассмотрения обращений граждан Российской Федерации: Федеральный закон Российской Федерации от 2 мая 2006 г. № 59–ФЗ (действующая редакция, 2016). URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_59999/ 
185.	О противодействии коррупции: Федеральный закон Российской Федерации от 25 декабря 2008 г. № 273–ФЗ (действующая редакция, 2016). URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_82959/ 
186.	О внесении изменений в отдельные законодательные акты Российской Федерации: Федеральный закон Российской Федерации от 30 декабря 2015 г. № 468–ФЗ. URL: http://giod.consultant.ru/documents/3707171 
187.	Об обеспечении доступа к информации о деятельности государственных органов и органов местного самоуправления: Федеральный закон Российской Федерации от 9 февраля 2009 г. № 8–ФЗ (действующая редакция, 2016). URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_84602/ 
188.	Об информации, информационных технологиях и о защите информации: Федеральный закон Российской Федерации от 27 июля 2006 г. № 149–ФЗ (действующая редакция, 2016). URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_61798/ 
189.	Об учреждении геральдического знака – эмблемы, флага и знамени Службы внешней разведки Российской Федерации» (вместе с «Положением о геральдическом знаке – эмблеме и флаге Службы внешней разведки Российской Федерации», «Положением о знамени Службы внешней разведки Российской Федерации»): утв. Указом Президента Российской Федерации от 31 октября 2009 г. № 1233. URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_93275/ 
190.	О внесении изменений в Положение о Службе внешней разведки Российской Федерации, утв. Указом Президента Российской Федерации от 19 июля 2004 г. № 945: Указ Президента Российской Федерации от 30 апреля 2010 г. № 529. URL: http://base.garant.ru/198129/ 
191.	Об обеспечении доступа к информации о деятельности государственных органов и органов местного самоуправления: Федеральный закон Российской Федерации от 9 февраля 2009 г. № 8–ФЗ (действующая редакция, 2016). URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_84602/ 
192.	Об утверждении перечня информации о деятельности Службы внешней разведки Российской Федерации, размещаемой в информационно-телекоммуникационной сети «Интернет»: Указ Президента Российской Федерации от 10 августа 2011 г. № 1074 (в редакции Указа Президента Российской Федерации от 30.09.2013 г. № 743). URL: http://kremlin.ru/acts/bank/33795 
193.	О контрактной системе в сфере закупок товаров, работ, услуг для обеспечения государственных и муниципальных нужд: Федеральный закон Российской Федерации от 5 апреля 2013 г. № 44–ФЗ (действующая редакция, 2016). URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_144624/ 
194.	О компетентных органах Российской Федерации, предусмотренных Соглашением государств – участников Содружества Независимых Государств о сотрудничестве в материально-техническом обеспечении компетентных органов, осуществляющих борьбу с терроризмом и иными насильственными проявлениями экстремизма: Указ Президента РФ от 28 ноября 2014 г. № 737. URL: http://www.garant.ru/products/ipo/prime/doc/70707540 
195.	О компетентных органах Российской Федерации, предусмотренных Соглашением о сотрудничестве в подготовке специалистов антитеррористических подразделений в учебных заведениях компетентных органов государств – участников Содружества Независимых Государств: Указ Президента РФ от 28 ноября 2014 г. № 738. URL: http://www.garant.ru/products/ipo/prime/doc/70707538/ 
196.	О внесении изменений в Федеральный закон «О противодействии терроризму» и отдельные законодательные акты Российской Федерации в части установления дополнительных мер противодействия терроризму и обеспечения общественной безопасности: Федеральный закон Российской Федерации от 6 июля 2016 № 374–ФЗ. URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_201078/ 
197.	Алексєєва Л. О., Додонова Ф. О. ФІЛОСОФІЯ: навч.-метод. посібн. для студентів. Донецьк: ДонНТУ технічних вузів, 2007. URL:  http://ibib.ltd.ua/ponyatie-obschestvennyih-otnosheniy-suschnost-24198.html).
198.	Майданник О. О. Конституційне право україни: Навч. посіб.– Київ: Алерта, 2011. 380 с
199.	Ваньчук І. Д. Поняття й сутнісні ознаки правового регулювання суспільних відносин: сучасний погляд. Науковий вісник Ужгородського національного університету. Серія: ПРАВО. Вип. 32. Том 1. С. 7–10.
200.	Кривицький Ю. В. Механізм правового регулювання в сучасній теорії права. Часопис Київського університету права. 2009/4. С. 74–79.
201.	Тарахонич Т. І. Види правового регулювання: теоретичні аспекти розумінняn. Часопис Київського університету права. 2014/4. С. 28–31.
202.	Соловьев С. Г. Понятие предмета правового регулирования и его взаимосвязь с другими юридическими категоріями. Вестник Пермского университета. Серия : Юридические науки. 2012. Вып. 1(15). С. 47–51. URL: http://cyberleninka.ru/article/n/ponyatie-predmeta-pravovogo-regulirovaniya-i-ego-vzaimosvyaz-s-drugimi-yuridicheskimi-kategoriyami
203.	Институт права и национальной безопасности РАНХиГС. URL: http://yourfac.ranepa.ru/
204.	Бошно С. В. Способы и методы правового регулирования. Право и современные государства. 2014. № 3. С. 53–61. URL: http://cyberleninka.ru/article/n/sposoby-i-metody-pravovogo-regulirovaniya
205.	Гусейнов Л. Г., Абдуллаев М. К. Позитивные и негативные обязательства в области прав человека. Проблемы управления. № 2(39). 2011. С. 140–142. URL:  http://www.pac.by/dfiles/001877_253231_Huseynov39.pdf
206.	Басов А. В. Поняття «обмеження» як юридична категорія: теоретичний аспект. Адміністративне право і процес. Київський національний університет імені Т.Шевченка. № 1 (3). 2013. URL: http://applaw.knu.ua/index.php/holovna/item/62-ponyattya-obmezhennya-yak-yurydychna-katehoriya-teoretychnyy-aspekt-basov-a-v
207.	Ровинський Ю. А. Поняття та види державного примусу. Держава і право. 2010. Вип. 49. С. 35–41. URL: http://dspace.nbuv.gov.ua/handle/123456789/34345
208.	Лукашев М. А. Предмет правового регулирования как категория теории государства и права: дис. … канд. юрид. наук: 12.00.01,  Научная библиотека диссертаций и авторефератов disserCat. URL: http://www.dissercat.com/content/predmet-pravovogo-regulirovaniya-kak-kategoriya-teorii-gosudarstva-i-prava#ixzz4X3tLMASf
209.	Шаваев А. Г., Лекарев С. В. Разведка і контрразведка. Фрагменты мирового опыта и теории: ЛитМир – Электронная Библиотека. URL: http://www.e-reading.mobi/bookreader.php/1022729/Shavaev_Razvedka_i_kontrrazvedka.html
210.	Крушельницька О. В. Методологія та організація наукових досліджень: Навчальний посібник. Київ: Кондор, 2006. 206 с. URL: http://biology.univ.kiev.ua/images/stories/Upload/Kafedry/Biofizyky/2014/kryshelnytska_metod_org_nayk_dosl.pdf
211.	Чмиленко Ф. О., Жук Л. П. Посібник до вивчення дисципліни «Методологія та організація наукових досліджень». Дніпропетровськ: РВВ ДНУ, 2014. 48 с. URL: http://library.dnu.dp.ua/Metodichki/metodologiyi_organizacija.pdf
212.	Важинський С. Е., Щербак Т. І. Методика та організація наукових досліджень: Навч. посіб. Суми: СумДПУ імені А. С. Макаренка, 2016. 260 с. URL: http://nuczu.edu.ua/sciencearchive/Articles/gornostal/vajinskii%20posibnyk.pdf
213.	Адаменко М. І., Бейлін М. В. Основи наукових досліджень. Харків: ХНУ імені В. Н. Каразіна, 2014. 188 с.
214.	Мокін Б. І., Мокін О. Б. Методологія та організація наукових досліджень: навчальний посібник. Вінниця: ВНТУ, 2014. 180 с.
215.	Кух А. М. Методіка наукових досліджень. 2015 р. URL: http://kukh.ho.ua/kurs/MND/MND/Page%201.html
216.	О преобразовании Комитета государственной безопасности РСФСР в Агентство федеральной безопасности РСФСР: Указ Президента РСФСР от 26 ноября 1991 г. № 233. URL: http://kremlin.ru/acts/bank/468
217.	Тихомирова Г. Н. Информационная безопасность в модельном законодательстве государств – участников стран СНГ. Доклад на IX Международной конференции «Право и Интернет». URL: http://www.ifap.ru/pi/09/
218.	Альмяшев К. Р. Модельное законодательство в сфере противодействия екстремизму. Электронный научный журнал «Наука. Общество. Государство». 2016. Т.4, № 3 (15). URL: https://cyberleninka.ru/article/v/modelnoe-zakonodatelstvo-v-sfere-protivodeystviya-ekstremizmu
219.	Юсупов Р. М., Бачило И Л., Вус М. А., Макаров О. С. Разработки модельного законодательства для сферы информационной безопасности. Журнал «Власть». 2015, № 11, с.5 - 9. URL: https://cyberleninka.ru/article/v/razrabotki-modelnogo-zakon
220.	О модельном законе «О внешней разведке»: постановление Межпарламентской Ассамблеи государств - участников Содружества Независимых Государств от 19 апреля 2001 г. №17-8 (по состоянию на 28 марта 2007 года) URL: http://www.parliament.am/library/modelayin%20orenqner/42.pdf
221.	Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 6 травня 2015 року «Про Стратегію національної безпеки України»: Указ Президента України від 26 травня 2015 р. № 287/2015. URL: http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/287/2015
222.	Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 4 березня 2016 року «Про Концепцію розвитку сектору безпеки і оборони України»: Указ Президента України від 14 березня 2016 р. № 92/2016. URL: http://zakon5.rada.gov.ua/laws/show/92/2016
223.	Про Річну національну програму під егідою Комісії Україна - НАТО на 2019 рік: Уаз Президента України від 10.04.2019 № 117/2019. URL: https://www.president.gov.ua/documents/1172019-26450
224.	Прощаєв В. В. Сфери діяльності розвідувальних органів за законодавством країн пострадянського простору: поняття та критерії розмежування. Юридичний бюлетень: наук.журнал./редкол. : О. Г. Предместников та ін. Одеса, ОДУВС, 2018. Випуск № 8 (8). С. 72 – 78.
225.	Прощаєв В. В. Законодавство Росії та України у сфері розвідувальної діяльності: порівняльно-правовий аспект. Наукові записки Інституту законодавства Верховної Ради України. 2019, № 2. С. 74 – 81. DOI: https://doi.org/10.32886/instzak.2019.02.08
226.	Прощаєв В. В. Законодавчі засади організації та діяльності  розвідувальних органів країн пострадянського простору (Білорусь, Казахстан, Росія, Україна): порівняльний аналіз. Науково-практичний юридичний журнал «Публічне право». №1 (33), 2019. С. 156 – 164.
227.	Прощаєв В. В. Зовнішня контррозвідка як одна з основних функцій розвідувальної діяльності за законодавством країн пострадянського простору. Електронне наукове фахове видання «Порівняльно-аналітичне право». Ужгородський національний університет. № 1, 2019. С. 46 – 49. URL: http://www.pap.in.ua/1_2019/10.pdf
228.	Прощаєв В. В. Метод правового регулирования разведывательной деятельности как составная часть обеспечения национальной безопасности. Журнал «Legea si Viata»,  № 8, 2019. С. 80 – 84.
229.	Прощаєв В. В. Розвідувальна функція в діяльності органів державної безпеки: порвняльно-правовий аналіз. Науковий вісник Херсонського державного університету. Серія «Юридичні науки». № 2, 2009. С.11 – 15 .
230.	Прощаєв В. В. Особливості правового регулювання розвідувальної діяльності за законодавством країн пострадянського простору (Казахстан, Туркменістан, Киргизстан, Таджикистан, Узбекистан). Актуальні дослідження правової та історичної науки (випуск 12): Матеріали міжнародної науково-практичної інтернет-конференції юридичного та історичного спрямування / Збірник тез доповідей: випуск 12 (м. Тернопіль, 8 травня 2019 р.). Оприлюднено на інтернет-сторінці www.lex-line.com.ua. Вид-во: Тернопіль, 2019. С. 5 – 8.
231.	Прощаєв В. В. Розвідувальні органи як органи державної влади: теоретико-методологічний аспект: Монографія. Київ: ФОП Кандиба Т. П., 2019. – 312 с.

РОЗДІЛ 2 
ФОРМУВАННЯ СИСТЕМИ КОНСТИТУЦІЙНОГО ТА НОРМАТИВНО-ПРАВОВОГО ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ДІЯЛЬНОСТІ РОЗВІДУВАЛЬНИХ ОРГАНІВ 

2.1 Нормативно-правові акти радянського періоду, що вплинули на правову основу діяльності сучасних розвідувальних органів

Історія становлення розвідувальних органів країн пострадянського простору безпосередньо пов’язана з діяльністю органів державної безпеки колишнього СРСР. Зароджені в їх структурах, зовнішня розвідка радянських республік дотримувалась одних і тих же політичних та ідеологічних постулатів, користувалися єдиними відомчими нормативно-правовими актами, на вищому рівні підпорядковувались одним і тим же керівникам. 
Точкою відліку в історії розвитку розвідок країн пострадянського простору вважають 20 грудня 1920 року, коли у складі Всеросійської Надзвичайної Комісії (ВНК) при Раді Народних Комісарів з питань боротьби з контрреволюцією, спекуляцією і посадовими злочинами було створено Іноземний відділ. Відомо, що завданням структурних підрозділів цього відділу було вирішення виключно питань зовнішньополітичної розвідки. На жаль, немає відкритих нормативно-правових джерел стосовно завдань та функцій цього відділу, але можна припустити, що основними напрямами його діяльності були збір розвідувальної інформації за кордоном і боротьба з контрреволюцією та зовнішніми загрозами, що могли завдати шкоди інтересам радянської держави. Боротьбу з контрреволюцією на той час трактували дуже широко, розуміючи під цим явищем все, що завгодно.
На прикладі Радянської Росії та Радянської Білорусі покажемо роль їх основних законів (конституцій) на діяльність розвідки після жовтневого заколоту 1917 року.
Перші конституції (1918 р. – Росія [1]; 1919 р. – Білорусь [2]) не містили чітко означених правових положень щодо обмеження діяльності як державних органів загалом, так і збройних сил, правоохоронних та спеціальних органів зокрема. Обидва майже ідентичні основні закони рясніли численними політичними гаслами і демагогічними закликами, що давало привід керівництву ВНК у центрі і на місцях без будь-яких правових обмежень використовувати сили і засоби спецслужб на свій суб’єктивний розсуд, нерідко в явно злочинних й антигуманних цілях. У конституціях обох держав указувалося, що основними завданнями нової влади є «встановлення диктатури міського і сільського пролетаріату і найбіднішого селянства»; «знищення всякої експлуатації людини людиною, повне усунення поділу суспільства на класи, нещадне придушення експлуататорів, встановлення соціалістичної організації суспільства і перемоги соціалізму в усіх країнах» [1, 2].
Заради цих «великих» цілей радянська влада готова була йти обраним шляхом аж до «повної перемоги міжнародного робітничого класу проти ярма капіталу». В основних законах вказано, що «з метою знищення паразитичних верств суспільства й організації господарства вводиться загальна трудова повинність», що задля інтересів робітничого класу влада «позбавляє окремих осіб і окремі групи людей прав, які використовуються ними на шкоду інтересам соціалістичної революції (курсив наш. – В.П.)» [1, 2].
Згідно з постановою Всеросійського Центрального Виконавчого Комітету (ВЦВК) РРФСР від 6 лютого 1922 року при НКВС РРФСР замість ВНК було створено Державне Політичне Управління (ДПУ), а з листопада 1923 року – Об’єднане Державне Політичне Управління (ОДПУ). Прийняття рішення про скасування ВНК було зумовлено трьома причинами:
–	занадто широкими повноваженнями ВНК, яка наприкінці громадянської війни фактично була поза контролем не лише з боку державних органів, а й з боку партії більшовиків;
–	необхідністю повернення до правової системи управління державою і недоцільністю здійснення терору в тих розмірах і формах, що практикувалися в період громадянської війни;
–	намаганням більшовицької верхівки відсторонити від влади прибічників Троцького, а це можна було зробити лише змінивши «вивіску», тобто розформувавши ВНК та створивши на її основі нову спеціальну службу [3].
Серед численних підрозділів Центрального апарату ДПУ-ОДПУ до РД безпосереднє відношення мали два відділи:
– контррозвідувальний відділ (КРВ) − боротьба з іноземною розвідкою, зокрема на території інших держав, з розвідкою політичних антирадянських партій (перебуваючи на нелегальному становищі, вони створювали власні розвідслужби), з диверсантами і шпигунами всередині держави і за кордоном. Розвідку вели, в основному, трьома способами: з використанням нелегалів для роботи за кордоном;проведенням диверсійно-підривних операцій; створенням легендованих, нібито антирадянських організацій. Останнім надто зловживали, тому «діяльність» таких організацій частіше за все оберталася провокаціями;
– іноземний відділ (ІВ) − РД за кордоном (як за лінією посольств, так і за лінією Комінтерну). Для ведення РД в основному використовувалися легальні можливості, а агенти ІВ працювали зазвичай «під прикриттям».
 Як бачимо, функції КРВ та ІВ були майже однаковими, тож іноді проведення одної операції доручалося відразу обом відділам [3].
Відзначимо, що підхід, закладений ще на початку ХХ століття, коли контррозвідка і розвідка наділялись дуже близькими функціями для здійснення РД, зберігся і донині. Сучасні структури КДБ РБ та ФСБ РФ, як і органи зовнішньої розвідки, ведуть РД, так би мовити, в інтересах контррозвідки, але це питання докладніше розглянемо в наступних розділах дисертації.
Крім вищевказаних до РД мали також відношення такі відділи:
–	відділ шифрування (забезпечував зв’язок із закордонними розвідувальними центрами – резидентурами);
–	спеціальний відділ радіорозвідки (здійснював контроль над системами шифрування в державі, урядовий зв’язок, зв’язок із партійними інстанціями, Комінтерном);
–	відділ прикордонної охорони (забезпечував ведення розвідки силами прикордонних загонів, так званої розвідки з території) [3].
Про особливе місце ОДПУ в системі державного механізму свідчить той факт, що вперше і востаннє в практиці конституційного законодавства радянського періоду до Конституції СРСР від 6 липня 1923 року [4] та до Конституції БССР від 11 квітня 1927 року [5] було внесено правові приписи щодо діяльності цієї спеціальної служби. Так, однією з глав Конституції СРСР 1923 року була глава «Про Об’єднане Державне Політичне Управління» [4, гл. 9], в якій зазначалося, зокрема, таке:
–	ОДПУ створюється при Раді Народних Комісарів СРСР (РНК СРСР);
–	голова ОДПУ входить до РНК СРСР з правом дорадчого голосу;
–	ОДПУ керує роботою місцевих органів ДПУ через своїх уповноважених при Радах Народних Комісарів союзних республік;
–	вся система ОДПУ має діяти на основі спеціального положення, яке затверджується в законодавчому порядку;
–	нагляд за законністю дій ОДПУ здійснює прокурор Верховного Суду на основі спеціальної постанови Центрального Виконавчого Комітету (ЦВК) СРСР.
Зрозуміло, що спеціальне положення та спеціальна постанова були закритими нормативно-правовими актами. ОДПУ, як і ВНК, у своїй діяльності керувалося в основному не відкритим законодавством, а закритими відомчими актами.
Період 1934-1953 рр. характеризувався для російських та білоруських РО постійними організаційними реформами та визначенням їх місця в системі силових структур. Звичайно, діяльність РО залежала від характеру завдань, які необхідно було вирішувати в передвоєнні роки, під час Другої світової війни і в надто складний післявоєнний період. 
Радянське керівництво також зробило спробу знайти місце розвідки в системі державних органів. Щодо цього особливий інтерес становить створення 1947 року Комітету інформації (КІ) при Раді Міністрів СРСР – центрального органу радянської розвідки (постанова Ради Міністрів СРСР №1789-470СС від 30 травня 1947 року). Усі існуючи радянські РО, що існували тоді, було виведено зі складу МДБ СРСР і сконцентровано в одній структурі – КІ при Раді Міністрів СРСР. Більш того, в лютому 1949 року Комітет було передано в підпорядкування Міністерства закордонних справ СРСР. Це було першою і останньою спробою зосередити зовнішню розвідку під «дахом» зовнішньополітичного відомства за прикладом Британської розвідки МІ-6. 
Комітет було створено для підвищення ефективності РД радянських спецслужб в умовах розв’язаної холодної війни. Передумовою створення КІ став провал агентурної мережі РО СРСР у США і Канаді. Крім того, на радянське керівництво вплинула інформація про створення в січні 1946 року в США групи центральної розвідки, яка мала координувати діяльність усіх підрозділів американської розвідки, а в вересні 1947 року після прийняття Закону США «Про національну безпеку» − Центрального розвідувального управління (ЦРУ). Комітет інформації при Раді Міністрів СРСР об’єднав Перше головне управління Міністерства державної безпеки СРСР, Головне розвідувальне управління Міністерства оборони СРСР, розвідувальні структури Міністерства закордонних справ і Міністерства зовнішньої торгівлі СРСР. Очолив Комітет заступник голови Ради Міністрів СРСР В. М. Молотов.
Комітет інформації складався з лінійних підрозділів (американського, британського, французького, німецького та інших відділів), відділу науково-технічної розвідки, управління стратегічної розвідки, а також підрозділів забезпечення РД (відділів оперативної техніки, зв’язку, шифрувального та ін.). Для керівництва розвідкою за кордоном у складі Комітету вперше було створено інститут головних резидентів, які поєднували розвідувальну і дипломатичну діяльність (першим головним резидентом став А. С. Панюшкін − посол у США в 1947 – 1952 рр.).
У січні 1949 року зі складу Комітету було виведено і передано в підпорядкування Міністерства оборони СРСР воєнну розвідку, потім (за пропозицією міністра державної безпеки СРСР В.С. Абакумова) в Міністерство державної безпеки СРСР було передано підрозділи зовнішньої контррозвідки, а також апарати радників у соціалістичних країнах. Статус розвідувальних підрозділів, що залишилися у складі КІ, було знижено, і в лютому 1949 року КІ при Раді Міністрів СРСР було передано Міністерству закордонних справ СРСР. У веденні Комітету залишилися політична, економічна і науково-технічна розвідки. З 4 березня 1949 року головою КІ став міністр закордонних справ СРСР А. Я. Вишинський.
Об’єднання в одному органі різних розвідувальних служб ускладнило координацію діяльності та процедуру прийняття рішень, що суттєво позначилося на результатах роботи Комітету. Поряд з його резидентурами за кордоном одночасно діяли контррозвідувальні резидентури Міністерства державної безпеки СРСР, що призводило до дублювання в роботі обох відомств. Комітет інформації функціонував майже п’ять років, і зрештою стала очевидною недоцільність об’єднання  політичної та воєнно-стратегічної розвідок, тому в січні 1952 року Комітет інформації було розформовано [6].
На становлення і розвиток сучасних розвідувальних структур РБ та РФ величезний вплив справляла діяльність КДБ СРСР (1954 – 1991 рр.), КДБ РРФСР (1955 – 1965 рр.) та КДБ БРСР (1954 – 1991 рр.). Керівники нинішніх органів зовнішньої розвідки Білорусі та Росії, не піддаючи сумніву їх еволюційний зв’язок з радянською розвідкою часів ВНК-ДПУ(ОДПУ)-НКВС-НКДБ-МДБ, акцентують увагу передусім на спадкоємності та історичних паралелях сучасної розвідки і розвідки радянського періоду. 
Комітет державної безпеки при Раді Міністрів СРСР було створено 13 березня 1954 року [7]. Невдовзі кількісний склад новоствореної спецслужби було скорочено майже вдвічі, однак, незважаючи на це, Комітет залишився однією з потужних спеціальних служб світу. До 5 липня 1978 року він мав статус відомства з правами міністерства, з 5 липня 1978 року до 1 квітня 1991 року – статус державного комітету (тому назву було змінено на КДБ СРСР), а з 1 квітня до 3 грудня 1991 року – центрального органу державного управління з правами міністерства. До речі, останній статус залишився у спадщину Комітету державної безпеки та Федеральній службі безпеки вже незалежних, відповідно, РБ та РФ.
Протягом майже п’яти років нова радянська спеціальна служба діяла не маючи фактично ніяких правових підстав. Після розвінчання культу особи Сталіна, в період хрущовської відлиги постала нагальна потреба започаткувати хоча б елементарні демократичні норми функціонування спеціальної служби. Варто зауважити, що на той час деякі провідні країни світу вже мали відкриті законодавчі акти про організацію і діяльність своїх спеціальних служб. Так, діяльність Центрального розвідувального управління США (ЦРУ) з 1949 року регламентується відкритим Законом про ЦРУ [8]. 
Отже, керівництво СРСР розуміло: щоб тримати новостворений КДБ «в шорах», необхідно обмежити його діяльність жорсткими правовими рамками. Тому першим таким кроком за всю історію існування радянських спеціальних служб 9 січня 1959 року було прийняття Президією ЦК КПРС закритого (цілком таємного) Положення про Комітет державної безпеки при Раді Міністрів СРСР [9]. Цей документ дуже важливий і цікавий для дослідження з погляду його впливу на діяльність розгалуженої, фундаментальної структури КДБ. Положення було чинним понад тридцяти років, аж до останніх днів Радянського Союзу (скасовано Законом СРСР від 16 травня 1991 року) [10].
Беручи до уваги особливості розробки та прийняття Положення про КДБ, документ складно віднести до нормативно-правового акту. Скоріш за все, він має характер суто політичного програмного документа. Про це свідчить текст Положення, який містить такі політичні слогани, як «таємні підступи ворогів», «внутрішні та зовнішні вороги», «пильно стежити за ворожими елементами», «підвищувати політичну пильність», «ворожа діяльність антирадянських елементів» тощо. 
Якщо не брати до уваги гучні пропагандистські гасла у вигляді політичного словесного лушпиння, в документі можна знайти дуже цікаві концептуальні положення щодо проблеми дисертаційного дослідження. Розглянемо основні постулати цього історичного документа. 
1.	КДБ та його органи на місцях є політичними органами, «що здійснюють заходи Центрального Комітету партії і уряду щодо захисту соціалістичної держави від посягань з боку зовнішніх і внутрішніх ворогів, а також щодо охорони державних кордонів СРСР. Вони покликані пильно стежити за таємними підступами ворогів радянської країни, викривати їх задуми, припиняти злочинну діяльність імперіалістичних розвідок проти Радянської держави» [9, п.1]. Зазначимо, що КДБ, за визначенням, є не правоохоронним, не спеціальним, не державним, а саме політичним органом. Комітет здійснює заходи передусім політичного керівництва держави, а вже потім уряду. Інакше кажучи, тільки ЦК КПРС мав розробляти стратегію боротьби із «зовнішніми та внутрішніми ворогами», а КДБ – виконувати вказівки партійної верхівки: «Комітет державної безпеки працює під безпосереднім керівництвом та контролем з боку ЦК КПРС», «систематично звітує про всю проведену ним роботу перед ЦК КПРС і Радою Міністрів СРСР, а місцеві органи КДБ – відповідно перед ЦК компартій союзних республік, крайкомами, обкомами, міськкомами, райкомами партії» [9, п.3]. 
2.	У Положенні вказано, що КДБ створено на правах союзно-республіканського міністерства [9, п. 2]. Отже, його статус був доволі високий, що прирівнювався до статусу міністерств та відомств держави, які могли мати свої органи в союзних та автономних республіках, краях, областях, окремих містах і районах, військових округах, з’єднаннях і частинах Радянської Армії, на флотах і флотиліях Військово-морського Флоту, у військах МВС, на залізничному, водному і повітряному транспорті, а також мати прикордонні та спеціальні війська. Таким чином, за статусом КДБ можна віднести до одного з видів військових формувань у державі.
3.	Агентурна діяльність, як основний напрям роботи КДБ визначається тісним зв’язком з трудящими й опорою на їх допомогу: КДБ «у своїй практичній діяльності зобов’язаний тримати тісний зв’язок з трудящими, постійно спиратися на їх допомогу (курсив наш. – В.П.) в боротьбі з антирадянськими і ворожими елементами та брати активну участь у проведенні партійними організаціями серед трудящих роботи з підвищення політичної пильності» [9, п. 4]. Проте ці зобов’язання практично до останніх днів існування КДБ реалізовувалися в тій же площині, що й за часів ВНК-ДПУ(ОДПУ)-НКВС-НКДБ-МДБ: залучаючи до конфіденційної співпраці громадян СРСР, і особливо громадян іноземних держав, співробітники КДБ не просили допомоги, а навпаки – широко практикували методи шантажу, залякування з використанням компромату тощо. У повному обсязі зберігався також принцип створення розгалужених агентурних мереж на об’єктах розвідки та напрямах діяльності КДБ.
4.	Призначення голови КДБ та його заступників здійснюється тільки після затвердження кандидатур на засіданнях ЦК КПРС: «Комітет державної безпеки очолює голова, який затверджується ЦК КПРС і призначається Президією Верховної Ради СРСР. Заступники голови Комітету затверджуються ЦК КПРС і призначаються Радою Міністрів Союзу РСР [9, п. 5]. Так само через ЦК КПРС затверджуються і члени колегії КДБ. Таким чином, формування вищого керівництва КДБ було прерогативою лише партійної верхівки держави і здійснювалося під її пильним наглядом.
5.	Згідно з Положенням КДБ надається право в рамках його компетенції розробляти й видавати «накази та інструкції на основі чинних законів, постанов ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР», а керівникам місцевих органів КДБ – «видавати накази і вказівки з питань оперативної та службової роботи на основі наказів та інструкцій Комітету держбезпеки при Раді Міністрів СРСР і рішень відповідних партійних органів» [9, п. 6]. Отже, законотворча діяльність як і сфера призначення вищого керівництва КДБ, була під «невсипущим оком» лідерів комуністичної партії. До речі, в Положенні немає й натяку про можливість розгляду чи реєстрації нормативно-правових документів КДБ в органах прокуратури або міністерстві юстиції. Натомість чітко визначено, що «з найважливіших питань агентурно-оперативної та слідчої роботи накази голови Комітету держбезпеки при Раді Міністрів СРСР видаються після схвалення ЦК КПРС» [9, п. 10].
6.	Серед завдань, покладених на КДБ та його органи на місцях у союзних республіках, на першому місці в Положенні стоїть «здійснення розвідувальної роботи в капіталістичних країнах» [9, п. 7]. Однозначно під категорію «країн розвідувального інтересу» не підпадали соціалістичні держави, але стосовно країн так званого перехідного періоду від капіталізму до соціалізму або держав, що розвиваються, в Положенні конкретних визначень не було. На практиці КДБ провадив активно РД не тільки в провідних капіталістичних країнах світу, а й у державах Африки, Латинської Америки, Ближнього і Далекого Сходу. Всупереч категоричному припису «не вести РД відносно соціалістичних країн» КДБ вів РД за всіма напрямами відносно Китаю, в окремі періоди – відносно Угорщини, Чехословаччини, Польщі, Югославії та інших країн. Таким чином, можна стверджувати, що фактично розвідувальні структури КДБ СРСР вели РД за глобальним принципом – майже в усіх державах світу. Для забезпечення виконання першорядного завдання у структурі КДБ при Раді Міністрів СРСР (КДБ СРСР) було створено Перше головне управління, яке відповідало за організацію і діяльність органів зовнішньої розвідки. Наказом КДБ при РМ СРСР від 22 вересня 1961 року № 00288 було введено в дію Положення про розвідувальні підрозділи органів КДБ на місцях, яке було замінено новим Положенням, затвердженим наказом КДБ при Раді Міністрів СРСР від 7 вересня 1966 року № 00127 [11].
7.	У Положенні визначено десять прав, однак конкретного припису щодо діяльності розвідувальних структур на території іноземних держав немає. Усі права стосуються діяльності органів КДБ на території СРСР. Той факт, що навіть у цілком таємному нормативно-правовому акті, яким є Положення про КДБ, немає приписів стосовно будь-яких прав для органів зовнішньої розвідки, свідчить про те, що радянська розвідка в часи існування КДБ діяла за кордоном виключно на підставі відомчих закритих наказів чи інструкцій, тобто поза правовим полем.
8.	У Положенні визначено критерії, за якими здійснювалося формування кадрів для органів та військ КДБ. Головними якостями кандидатів, безумовно, мали бути  безмежна відданість Комуністичній партії, соціалістичній Батьківщині і своєму народу, а також ідейна стійкість. Для служби в органах КДБ підбирали кадри з числа партійних, радянських і комсомольських працівників. Співробітники КДБ мали бути «партійно принциповими, чесними, сміливими, дисциплінованими, суворо зберігати військову та державну таємницю, постійно працювати над підвищенням свого ідейно-політичного рівня, над засвоєнням основ марксизму-ленінізму і підвищенням ділової кваліфікації» [9, п. 11]. Як бачимо, якостей визначено багато, але серед них немає основної – професіоналізму. На думку автора, превалювання політичних якостей над професійними під час відбору кандидатів для роботи в КДБ призвело врешті-решт до того, що з часом усі керівні посади в центральних та місцевих органах  зайняли колишні партійні та комсомольські працівники, здебільшого невдахи з притаманним їм партійним гонором. Не дивно, що наприкінці існування СРСР такий якісний показник, як професіоналізм у більшості керівників КДБ був на найнижчому рівні.
9.	У Положенні вказано, що співробітники КДБ у своїй діяльності мають суворо дотримуватись принципу соціалістичної законності. Тобто вони «зобов’язані використовувати всі надані їм законом права, щоб жоден ворог Радянської держави не ухилився від заслуженої кари і щоб жоден громадянин не зазнав необґрунтованого притягнення до відповідальності. Вони мають суворо припиняти порушення соціалістичної законності і свавілля як дії, що посягають на соціалістичний правопорядок і права радянських громадян» [9, п. 12]. Хоча в Положенні йдеться про «надані законом права», але насправді таких законів не існувало. Усі права визначалися виключно правовими приписами закритих відомчих нормативно-правових актів. Ось чому майже до кінця існування СРСР спеціальні розвідувальні підрозділи КДБ, що діяли за кордоном, безпідставно виконувати судові вироки відносно заочно засуджених радянських громадян, «зрадників» батьківщини, які переховувалися в іноземних країнах.
10.	У Положенні чітко визначено місце і роль в системі КДБ, зокрема в розвідувальних структурах, партійних організацій: «партійні організації і керівники всіх ланок органів держбезпеки ведуть політичну роботу зі співробітниками, виховують їх в дусі партійної принциповості, безмежної відданості Комуністичній партії і соціалістичній Батьківщині, в дусі пильності, чесного ставлення до справи і найсуворішого дотримання соціалістичної законності. Партійні організації проводять партійно-політичну та організаційну роботу і забезпечують розвиток ділової критики і самокритики. Партійні організації і кожен комуніст мають право, керуючись Статутом КПРС, сигналізувати про недоліки в роботі органів держбезпеки у відповідні партійні органи (курсив наш. – В.П.)» [9, п. 13]. Існування партійних комуністичних структур у системі КДБ призводило до порушення принципу єдиноначальності в діяльності спеціальної служби, до того ж втрачав силу принцип конспірації, тому що кожен комуніст – чекіст вважав своїм обов’язком доповісти про діяльність свого керівника чи підлеглого у вищі партійні органи, а це по суті означало розголошення відомостей, що становлять державну чи професійну таємницю.
11.	Згідно з Положенням усі основні посади керівників центрального апарату КДБ та його органів на місцях входили до так званої номенклатури ЦК КПРС або до номенклатури місцевих партійних органів союзних республік, крайкомів та обкомів КПРС. Переміщення номенклатурних працівників з однієї посади на іншу було можливим  лише за «рішенням ЦК КПРС або місцевих партійних органів» [9, п. 14]. Зняти з посади недбалого керівника або перевести його на нижчу посаду було доволі складно і не завжди подібну ініціативу вдавалося довести до логічного завершення.
Положення про КДБ при Раді Міністрів СРСР [9] послужило основою для розробки численних закритих нормативно-правових актів стосовно організації і діяльності розвідувальних та контррозвідувальних підрозділів системи КДБ. Безперечно, всі ключові тези Положення знайшли своє відображення в цих актах.
Як зазначалося вище у березні 1954 року в структурі КДБ при Раді Міністрів СРСР (потім КДБ СРСР) було створено Перше головне управління (ПГУ), сфера відповідальності якого була зовнішня розвідка. На жаль, в Інтернет-ресурсах немає відкритого доступу до документів, що стосуються питань організації і діяльності ПГУ (наприклад, Положення про ПГУ КДБ СРСР). Проте є декілька інших нормативно-правових актів, аналіз яких дає можливість уявити повну картину функціонування системи підрозділів ПГУ з березня 1954 року до ліквідації КДБ СРСР.
Ми вже згадували про наказ КДБ при Раді Міністрів СРСР від 22 вересня 1961 року № 00288, яким було введено в дію Положення про розвідувальні підрозділи органів КДБ на місцях. Через п’ять років воно було замінено новим Положенням, затвердженим наказом КДБ при Раді Міністрів СРСР від 7 вересня 1966 року № 00127 [11]. Причиною розробки та впровадження нового Положення було рішення Колегії КДБ при Раді Міністрів СРСР від 28 січня 1966 року «Про стан розвідувальної роботи проти США та заходи щодо її посилення», а також вказівка КДБ від 26 березня 1966 року № 23-цт «Про посилення боротьби проти США як головного противника нашої держави». Як бачимо, до середини 60-х років минулого століття у керівників Радянського Союзу склалося чітке уявлення про США як головного противника СРСР, тому всі сили, засоби та заходи зовнішньої розвідки СРСР було спрямовано на боротьбу з розвідувально-підривною діяльністю США. Слід зауважити, що США залишалися основним противником СРСР аж до розпаду останнього.
Проаналізуємо детально Положення про розвідувальні підрозділи КДБ при Радах Міністрів союзних і автономних республік та УКДБ у краях і областях [11], оскільки в ньому містяться дуже важливі та цікаві з погляду науки правові приписи щодо організації і діяльності органів зовнішньої розвідки колишнього СРСР, частину з яких було взято на озброєння сучасними розвідувальними структурами РБ та РФ.
По-перше, згідно з Положенням розвідувальні підрозділи на місцях створюються за рішенням Центрального апарату КДБ СРСР за наявності умов та можливостей «для вирішення завдань, покладених на розвідку КДБ» [11, п. 1]. Вони мають подвійне підпорядкування: у вертикальній площині – керівництву ПГУ КДБ СРСР, у горизонтальній – головам КДБ республік, начальникам УКДБ у краях і областях, які «несуть повну відповідальність за стан і результати оперативної діяльності цих підрозділів» [11, п. 2].
По-друге, Центральний апарат ПГУ КДБ СРСР повністю контролює  та спрямовує діяльність розвідувальних підрозділів на місцях шляхом:
–	узгодження з ПГУ всіх розвідувальних заходів за кордоном та застосовуваних для цього сил і засобів;
–	визначення керівництвом ПГУ напряму оперативної діяльності для кожного розвідувального підрозділу КДБ-УКДБ за поданням відповідних начальників КДБ-УКДБ, виходячи із завдань розвідки і реальних можливостей місцевих органів;
–	 надання допомоги розвідувальним підрозділам на місцях в організації роботи;
–	 затвердження перспективних планів діяльності кожного розвідувального підрозділу на місцях [11, п. 3, 4].
По-третє, розвідувальні підрозділи в КДБ-УКДБ комплектуються, як правило, з числа співробітників органів держбезпеки, які мають досвід контррозвідувальної роботи, володіють іноземними мовами та здатні за своїми діловими й особистими якостями виконувати розвідувальні завдання за кордоном [11, п. 5].
По-четверте, для всіх розвідувальних підрозділів на місцях, що функціонують у складі КДБ-УКДБ, визначено таке основне завдання:
– вивчення та розробка на території СРСР і за кордоном осіб з числа іноземців, перш за все американців, з метою залучення їх до співпраці на агентурній (як агентів-вербувальників та агентів-нелегалів) або на довірчій основі:
•	 для використання за кордоном в інтересах політичної, науково-технічної розвідки;
•	 для добування секретної інформації стосовно капіталістичних держав політичного, воєнного, науково-технічного і контррозвідувального характеру, а також з питань документації нелегалів на території СРСР і за кордоном;
•	 для проникнення у спецслужби противника.
Як бачимо, Положенням визначено два взаємопов’язаних напрями роботи з іноземцями – вивчення та залучення до співпраці. Також визначено дві основи співпраці – агентурна (агенти-вербувальники та агенти для нелегальної роботи) та довірча. Визначено сфери діяльності зовнішньої розвідки, а саме: політична, воєнна, науково-технічна та контррозвідувальна, насамкінець визначено цілі залучення іноземців до співпраці – добування секретної інформації, проникнення у спецслужби противника, вивчення та розробка об’єктів противника, які становлять інтерес для розвідки, зокрема тих, що зосереджені в третіх країнах, з метою проникнення на ці об’єкти [11, п. 6, пп. а, б].
По-п’яте, серед інших завдань для розвідувальних підрозділів на місцях визначено такі:
–	виявлення і розробка, передусім у суміжних капіталістичних країнах, РО та агентури, які ведуть підривну роботу проти СРСР, з метою проникнення в ці органи та припинення їх діяльності, спрямованої проти Радянського Союзу та інших соціалістичних країн;
–	підбір та початкова підготовка розвідників-нелегалів, розробка варіантів і підготовка умов для проведення розвідувальних операцій за кордоном;
–	підбір, перевірка і підготовка резерву для використання за кордоном за лінією 13 відділу ПГУ (нелегальна розвідка);
–	використання в інтересах розвідки і контррозвідки за кордоном можливостей радянських громадян, що виїжджають до капіталістичних країн у складі делегацій, туристичних груп, як фахівці, студенти, аспіранти або у приватних справах, а також підготовка агентури, що виїжджає за кордон для роботи в радянських представництвах і міжнародних організаціях;
–	організація роботи з використання емігрантів із СРСР в інтересах розвідки, а також розкладання реакційних емігрантських націоналістичних центрів і припинення їх підривної антирадянської діяльності. Здійснення керівництва комітетами і товариствами з культурних зв’язків зі співвітчизниками за кордоном в їх роботі, спрямованої на розвиток патріотичного руху;
–	виведення на територію СРСР іноземців, що становлять інтерес для КДБ, з метою їх подальшої розробки та вербування;
–	виконання окремих доручень ПГУ, пов’язаних з проведенням активних, дезінформаційних та інших оперативних заходів [11, п. 6, пп. в − и]. Отже, аналізуючи всі вищеназвані завдання, можна констатувати, що ПГУ КДБ СРСР та його підрозділи на місцях провадили РД як на території СРСР, так і за його межами широко, масштабно, ігноруючи визначені законом рамки, не дотримуючись норм міжнародного права, а часом зухвало порушуючи їх.
По-шосте, Положенням визначається низка прав, що надаються розвідувальним підрозділам для вирішення поставлених перед ними завдань, а саме:
– вивчати, розробляти в розвідувальному плані та вербувати іноземців, що перебувають на території СРСР як туристи, у складі делегацій, за лінією культурного та наукового обміну, в приватних справах або на підставі двосторонніх економічних угод, якщо відносно них:
•	 є первинні матеріали (наведення) від резидентур;
•	 є завдання з ПГУ;
•	 є власні розробки або матеріали;
–	спільно з 2-ми управліннями-відділами КДБ-УКДБ розглядати матеріали на інших іноземців, яких можна буде використати у розвідувальній роботі за кордоном, вести їх розробку за спільними планами і, якщо доцільно, з санкції керівників КДБ-УКДБ брати справи до провадження;
–	створювати за погодженням з ПГУ в капіталістичних країнах агентурну мережу і здійснювати керівництво нею за своїми каналами. У разі передачі агентів на зв’язок резидентурам КДБ справи на них передавати в ПГУ;
–	організовувати відповідно до встановленого порядку, що визначається закритими відомчими нормативно-правовими актами, поїздки до капіталістичних країн з розвідувальними завданнями оперативних працівників, агентів і довірених осіб, включаючи їх до складу делегацій, туристичних груп, що виїжджають за кордон, команд суден закордонного плавання, проводити цю роботу в контакті з контррозвідувальними апаратами;
–	готувати з дотриманням відповідних вимог своїх співробітників для роботи за кордоном у складі резидентур КДБ. Співробітники, які виїздять у довгострокові відрядження за кордон, зараховуються до діючого резерву ПГУ і переходять під зверхність резидентів КДБ. Після закінчення терміну закордонного відрядження ці співробітники повертаються в розпорядження КДБ-УКДБ і призначаються в разі позитивної оцінки їх роботи на посади не нижче тих, які вони займали до відрядження за кордон;
–	створювати на території республіки, краю, області агентурні та інші оперативні можливості, необхідні для виконання поставлених розвідувальних завдань. Використовувати для цього можливості інших підрозділів органів КДБ на місцях, зокрема розвідувальних пунктів (розвідпунктів) науково-технічної розвідки, з дотриманням порядку і положень, передбачених наказами і вказівками КДБ;
–	підтримувати за наявності можливостей з дозволу голови КДБ − начальника УКДБ безпосередній зв’язок зі своїми розвідувальними групами в суміжних капіталістичних країнах з питань, які не потребують узгодження з ПГУ [11, п. 7]. Як бачимо, згідно з Положенням розвідувальні підрозділи на місцях мали дуже широкі повноваження, що давало їм можливість без погодження з ПГУ в повному обсязі  виконувати завдання розвідки.
По-сьоме, Положення визначає деякі загальні організаційні питання діяльності розвідувальних підрозділів на місцях, а саме:
–	добуту розвідувальними підрозділами розвідувальну інформацію органи КДБ надсилають в ПГУ. У разі потреби її доповідають першим секретарям компартій республік, крайкомів і обкомів. Розвідувальну інформацію, що становить інтерес тільки для місцевих органів КДБ, військової розвідки і контррозвідки, прикордонних військ, наукових центрів і підприємств, передають їм на місці, про що повідомляють ПГУ [11, п. 8];
–	розвідувальні пункти науково-технічної розвідки ПГУ, що функціонують при КДБ-УКДБ, ведуть роботу відповідно до завдань, визначених для них розпорядженням Ради Міністрів СРСР від 27 жовтня 1965 року № 2152рс і закріплених наказом КДБ № 00164-65р. Вони підпорядковуються керівництву КДБ-УКГБ (а в органах, де є розвідувальні підрозділи, − керівництву цих підрозділів) та управлінню науково-технічної розвідки ПГУ і керуються їх вказівками [11, п. 9];
–	керівництво розвідувальними підрозділами КДБ-УКДБ і координацію їх діяльності з підрозділами центрального апарату розвідки, а також аналіз і узагальнення їх роботи ПГУ здійснює через відповідний відділ. Керівництво роботою розвідувальних підрозділів КДБ-УКДБ за лінією науково-технічної розвідки, з питань підбору нелегалів та забезпечення їх необхідними документами, а також з питань конкретних вербувальних розробок ПГУ здійснює відповідно через управління науково-технічної розвідки, спеціальне управління та інші оперативні підрозділи [11, п. 10];
–	оперативне листування з резидентурами КДБ у капіталістичних країнах, а також з апаратами представництв та групами координації і зв’язку КДБ у соціалістичних країнах розвідувальні підрозділи місцевих органів КДБ-УКДБ ведуть тільки через ПГУ. Останньому надається право вносити зміни до завдань, що надходять від місцевих органів держбезпеки, або скасовувати їх, якщо вони суперечать загальним планам ПГУ або складені без урахування політичної та агентурної обстановки в країнах, своєчасно повідомляючи про це відповідні підрозділи [11, п. 11];
–	начальники розвідувальних підрозділів КДБ-УКДБ мають право листуватися за допомогою телеграфу з питань, що входять до їх компетенції, з місцевими органами та з ПГУ КДБ. З питань ведення оперативного обліку розвідувальні підрозділи КДБ-УКДБ керуються наказами та інструкціями, що діють для розвідувальних апаратів КДБ [11, п. 12]. 
Отже, все вищевикладене свідчить про те, що діяльність розвідувальних підрозділів на місцях починаючи від передачі всієї добутої інформації і закінчуючи оперативним листуванням із закордонними резидентурами цілком залежала від вказівок Центрального апарату ПГУ. 
Важливою віхою в розвитку РО СРСР було прийняття в жовтні 1977 року нової Конституції Радянського Союзу. В Основному Законі було проголошено, що «Радянська держава, всі її органи діють на основі соціалістичної законності, забезпечують охорону правопорядку, інтересів суспільства, прав і свобод громадян. Державні і громадські організації, посадові особи зобов’язані дотримуватися Конституції СРСР і радянських законів» [12, ст. 4]. Однак це найважливіше конституційне положення так і не було втілено в життя. Органи КДБ та його розвідувальні структури попри всі закони завжди діяли на основі лише закритих відомчих нормативно-правових актів. 
У Конституції 1977 року знов було затверджено керівну роль Комуністичної партії: «керівною і рушійною силою радянського суспільства, ядром його політичної системи, державних і громадських організацій є Комуністична партія Радянського Союзу. КПРС існує для народу і служить народові. Озброєна марксистсько-ленінським ученням, Комуністична партія визначає генеральну перспективу розвитку суспільства, лінію внутрішньої і зовнішньої політики СРСР, керує великою творчою діяльністю радянського народу, надає планомірний науково обґрунтований характер його боротьбі за перемогу комунізму» [12, ст. 6]. Згідно з цим конституційним постулатом КДБ та його розвідувальні структури виконували роль «озброєного загону Комуністичної партії», практика фактичного керівництва партії всією системою КДБ залишалася незмінною. Незважаючи на статтю Конституції, в якій указувалося, що «всі партійні організації діють у рамках Конституції СРСР» [12, ст. 6], КПРС в особі її партійних організацій у розвідувальних підрозділах КДБ, як і раніше, діяла поза правовим полем держави.
У статті 131 Конституції досить розмито, не конкретно було визначено роль Ради Міністрів СРСР у забезпеченні державної безпеки. Відповідно до цієї статті Рада лише «вживає заходів щодо забезпечення державної безпеки». Яких заходів, через які державні структури, яким має бути механізм керівництва чи контролю з її боку, − в Основному Законі не було вказано. 
Як зазначалося вище, ця невизначеність поряд з іншими чинниками дала привід для перейменування в липні 1978 року КДБ при Раді Міністрів СРСР у КДБ СРСР та зміни його статусу від відомства з правами міністерства до державного комітету, а з 1 квітня 1991 року КДБ СРСР дістало статус центрального органу державного управління з правами міністерства. Тобто, КДБ СРСР наприкінці існування Радянського Союзу дістав статус центрального союзно-республіканського органу державного управління СРСР в сфері забезпечення державної безпеки. Але зі зміною назви система і структура органів державної безпеки не змінилися. КДБ СРСР, як і раніше, виконував свої функції, серед яких основною було ведення зовнішньої розвідки та забезпечення ЦК КПРС, вищих органів державної влади й управління СРСР інформацією з питань зовнішньополітичної та зовнішньоекономічної діяльності радянської держави.
Таким чином, до прийняття 1991 року закону про органи державної безпеки СРСР [10] діяльність КДБ та його розвідувальних структур визначалася в основному Положенням про КДБ [9] та постановами ЦК КПРС і уряду СРСР. Крім цих документів, за час існування органів безпеки було видано понад три тисячі підзаконних відомчих актів [13]. На початок 1991 року загальна кількість нормативних документів різного рівня, що регламентували діяльність КДБ, становила понад п’ять тисяч! [14]. Однак цей масив документів, за визнанням керівництва КДБ, не був органічно пов’язаний із загальносоюзним законодавством. Відомчі правові норми, якими керувався КДБ та його місцеві органи, не відповідали союзним законам, до того ж не було суворої підпорядкованості перших другим [13].
Серед усіх нормативно-правових документів колишнього КДБ СРСР особливе місце займають два накази голови Комітету видані в один день − 4 липня 1983 року: «Про затвердження Інструкції щодо обліку агентури в органах державної безпеки СРСР» [15] (далі Інструкція) та «Про введення в дію Положення про агентурний апарат і довірених осіб органів державної безпеки СРСР» [16] (далі Положення). Згідно з чинним порядком перед введенням у дію останній документ було схвалено ЦК КПРС та затверджено Колегією КДБ СРСР.
Щодо організації та ведення агентурної діяльності розвідувальними структурами варто виокремити такі найбільш важливі тези Положення: 
–	у вирішенні розвідувальних завдань пріоритети було віддано саме агентурі, як основному «чекістському засобу»;
–	 хоча основою агентурного апарату мали бути віддані справі комунізму і соціалістичній Батьківщині радянські громадяни, але в силу специфічних особливостей боротьби з таємною підривної діяльністю противника органи КДБ підбирали агентів також з числа іноземних громадян, осіб без громадянства та ворожих елементів, яких залучали до конфіденційної співпраці в основному підрозділи розвідки. Звернімо увагу: в Положенні наголошується на тому, що вербування розвідувальними підрозділами іноземних громадян та осіб без громадянства було вимушеним заходом, а не самоціллю органів розвідки;
–	 за допомогою агентури розвідувальні підрозділи КДБ добували політичну, економічну, науково-технічну, військову та іншу розвідувальну інформацію, а також здійснювали розробку РО, їх резидентур, інших спеціальних служб, центрів і організацій, які діяли проти СРСР, шляхом проникнення в них, виявляли, попереджали і припиняли підривну діяльність розвідників та агентів противника, вели боротьбу з підривною діяльністю закордонних антирадянських ідеологічних центрів і організацій, попереджали і зривали їх акції;
–	 агентів з числа іноземних громадян та осіб без громадянства вербували і використовували для своєчасного виявлення і руйнування планів спецслужб противника, спрямованих на підрив політичної та економічної основи, обороноздатності Радянської держави, а також для протидії акціям ідеологічної диверсії, що мали на меті те саме. До співпраці з органами КДБ залучалися головним чином особи, які були лояльно налаштовані до СРСР. Під час вербування агентів з числа іноземних громадян та осіб без громадянства та в ході роботи з такими агентами потрібно було враховувати їх соціально-класову приналежність, світогляд, національно-психологічні особливості. У процесі вербування щодо таких осіб дозволялося використовувати такі прийоми, як матеріальна та інша особиста зацікавленість, а також компрометуючі матеріали.
Згідно з Положенням до цінних та особливо цінних агентів з числа іноземних громадян та осіб без громадянства, що співпрацюють з РО, належали: 
–	політичні та державні діячі, високопосадовці, дипломати США, ФРН, Англії, Франції, Японії, Канади, Ізраїлю, інших капіталістичних і недружніх держав;
–	керівники міжнародних організацій та інші іноземні громадяни, що мали можливість надати документальну та іншу інформацію про зовнішню і внутрішню політику своїх держав, країн головного противника та інших недружніх держав, про їхні плани щодо Радянського Союзу, країн соціалістичної співдружності, а також здатні впливати на формування зовнішньополітичного курсу своїх урядів;
–	кадрові співробітники й агенти розвідувальних та контррозвідувальних органів;
–	керівники військових відомств і генеральних штабів капіталістичних країн і країн, що розвиваються, а також інші особи, які могли добувати достовірні відомості про плани, задуми та конкретні акції спецслужб противника, військово-економічний потенціал, оперативні і мобілізаційні плани США, їх військово-політичних союзників, інших недружніх держав, а також іншу важливу інформацію з оперативних і військових питань;
–	 співробітники шифрувальних служб капіталістичних країн і країн, що розвиваються;
–	вчені і фахівці, що передають документальні та інші дані про науково-технічний потенціал, військові досягнення і новітні види озброєння, важливі наукові проблеми і розробки, що ведуться в капіталістичних державах, та іншу цінну науково-технічну інформацію;
–	великі промисловці, фінансисти і підприємці капіталістичних країн, які справляють вигідний для Радянського Союзу вплив на формування економічної політики своїх держав;
–	керівники, функціонери та авторитетні особи емігрантських, сіоністських, націоналістичних, клерикальних та інших антирадянських зарубіжних організацій, а також їхні емісари, які активно співпрацюють з органами КДБ.
За плідну співпрацю, успішне виконання завдань розвідки агенти могли заохочуватися та отримувати винагороди у вигляді:
–	цінних подарунків, грошових винагород;
–	допомоги в задоволенні особистих прохань і побажань, що не суперечить чинним законам і вимогам конспірації;
–	державних винагород; 
–	пенсій або дотацій до пенсій у зв’язку з втратою годувальника членам сімей агентів за їх заслуги у справі забезпечення державної безпеки за висновками, затвердженими керівництвом КДБ СРСР. 
Вербування агентури за кордоном з числа іноземних громадян, осіб без громадянства та радянських громадян, які постійно проживають там, здійснювалися з санкції керівництва КДБ СРСР за поданнями Другого і Третього головних, Четвертого, П’ятого і Шостого управлінь КДБ СРСР за погодженням та у взаємодії з Першим головним управлінням (курсив наш. – В.П.). 
З наведеного зрозуміло, що фактично всі вербувальні розробки здійснювалися під безпосереднім контролем ПГУ КДБ.
Серед основних положень Інструкції, що мали важливе значення для діяльності розвідувальних підрозділів КДБ, потрібно виділити такі:
–	з метою конспірації на кожного кандидата на вербування з числа іноземних громадян, які постійно проживають за кордоном, оперативний працівник заводить справу оперативної розробки або оперативну добірку, а на кандидата на вербування з числа радянських громадян, які постійно проживають за кордоном, – справу оперативної розробки і долучає до цієї справи матеріали, зібрані в ході вивчення і подальшої перевірки кандидата;
–	облік агентури ПГУ, Третього головного управління  та розвідувальних апаратів прикордонних військ здійснюється за окремими інструкціями;
–	 вказувати в облікових картках оперативно-довідкових картотек КДБ-УКДБ, особливих відділів КДБ СРСР і 15 відділу ПГУ КДБ СРСР, про приналежність до агентурного апарату КДБ іноземних і радянських громадян, які постійно проживають за кордоном, забороняється;
–	 агентів з числа іноземних і радянських громадян, які постійно проживають за кордоном, до картотек обліку агентури 10-го відділу КДБ СРСР, 10-х підрозділів КДБ-УКДБ і особових відділів КДБ СРСР не заносяться.
Особливе місце в Інструкції відведено питанням конспірації в роботі з агентурою:
–	матеріали оформлення факту вербування і реєстрації агентури, довідки, характеристики та інші документи, що розшифровують агентів і кандидатів на вербування, має бути  складено від руки або надруковано на машинці без зазначення прізвищ та інших установчих даних. Ці дані вписує оперативний співробітник у надрукований документ особисто;
–	категорично забороняється розголошувати установчі дані агентури на оперативних нарадах, а також записувати ці дані в робочих зошитах керівного й оперативного складу;
–	у виняткових випадках з дозволу начальника органу КДБ з документами особистих і робочих справ агентури може бути ознайомлений прокурор, який здійснює нагляд за слідством в органах держбезпеки, і вищий за посадою прокурор. Ознайомлення має здійснюватися в приміщеннях органів КДБ;
–	повідомлення, що надійшли в органи держбезпеки від агентів, в яких вони інформують про вчинення тими чи іншими особами кримінальних злочинів, передавати в органи міліції ні в оригіналах, ні в копіях забороняється. Про характер отриманих відомостей до органів міліції надсилаються довідки без будь-яких даних про агентів, що надали ці відомості, і вживаються заходи, що виключають можливість розшифрування агента в ході реалізації його повідомлення.
Дуже цікавим нормативно-правовим документом, який розкриває зміст РД за кордоном, є Інструкція про завдання та обов’язки оперативних працівників контррозвідувальних підрозділів органів КДБ, які направляються в короткочасні відрядження за кордон у складі делегацій, туристичних груп, творчих і спортивних колективів, груп військових та інших фахівців [17]. В Інструкції зазначено, що «оперативний співробітник має максимально використовувати своє перебування за кордоном для збору розвідувальної інформації (курсив наш. – В.П.) про противника; особисто, через агентуру і довірених осіб виявляти форми і методи роботи розвідувальних і контррозвідувальних органів противника, зарубіжних антирадянських організацій і центрів ідеологічної диверсії проти радянських громадян, звертаючи особливу увагу на способи підстави їм іноземних агентів, прийоми використання зовнішнього спостереження, засобів спеціальної техніки тощо; вивчати іноземців, які за своїм становищем і зв’язками можуть становити інтерес для органів держбезпеки» [17, п. 12].
В наукових статтях автора стосовно проблеми, яка зазначена у даному підрозділі, підкреслюється необхідність подальших наукових досліджень нормативно-правових актів радянського періоду про діяльність розвідувальних органів [18].

2.2 Етапи розвитку правового регулювання після проголошення незалежності (кінець ХХ – початок ХХІ століття): концептуально-методологічні підходи

Оскільки в жодному нормативно-правовому акті новостворених незалежних держав не визначалося правової спадкоємності від колишнього КДБ СРСР, можна вважати, що правове регулювання організації і діяльності розвідувальних органів країн пострадянського простору починалося фактично з «чистого аркуша», з моменту оприлюднення на початку 90-х років декларацій про державний суверенітет [20 – 28]. Однак слід зауважити, що історичні традиції, свята, регалії, нагороди – все, що віддзеркалювало діяльність спеціальних служб у радянські часи, повністю перейшло у спадщину новоствореним розвідувальним структурам, які «взяли на озброєння» основоположні радянські принципи організації і діяльності органів зовнішньої розвідки. 
Так, у Декларації Верховної Ради Білоруської РСР «Про державний суверенітет» зазначалося, що «Білоруська РСР має право на власні Збройні Сили, внутрішні війська, органи державної і громадської безпеки, підконтрольні Верховній Раді Білоруської РСР. Білоруська РСР має суверенне право визначати порядок і умови проходження громадянами військової служби, служби в органах державної і громадської безпеки, вирішувати питання розміщення військ і озброєння на своїй території (курсив наш. – В.П.)» [21, ст. 10], що на території РБ «встановлюється верховенство Конституції Білоруської РСР і законів Білоруської РСР. Усі громадяни і особи без громадянства, державні органи, підприємства, установи та організації, що перебувають або діють на території Білоруської РСР, зобов’язані виконувати законодавство Білоруської РСР» [21, ст. 7]. Той самий зміст було відображено в Декларації «Про державний суверенітет» Російської РФСР [20, п. 5].
Таким чином, перший етап розвитку системи правового регулювання в розвідувальній сфері двох держав починався водночас – у період 90-х років ХХ століття, але закінчувався в кожній державі по-різному.
Спочатку розглянемо етапи розвитку правового регулювання діяльності розвідувальних органів РБ, а потім – РФ.
Перший (перехідний) етап (початок 90-х до прийняття у березні 1994 року Конституції РБ) відзначений законодавчим оформленням правових основ діяльності білоруських державних органів – суб’єктів зовнішньої розвідки, до складу яких входять розвідувальні служби. Мова йде про органи державної безпеки, Збройні Сили та прикордонні війська РБ, процес реформування яких почався одразу ж після проголошення суверенітету. 
Сенс реформування полягав у перегляді попередніх загальносоюзних нормативно-правових актів, дія яких поширювалася на Білоруську РСР, і формуванні нової власної законодавчої бази. Центром законотворчості в РБ стали комісії Верховної Ради Білоруської РСР. Практика роботи комісій у цей період свідчила про прагнення законодавця створювати такі акти, які були б базовими для діяльності суб’єктів зовнішньої розвідки і на основі яких розроблялася б відомча нормативно-правова база.
Для подальшої розробки законодавства про органи зовнішньої розвідки спочатку було прийнято низку фундаментальних нормативно-правових актів. Так, Законом РБ від 23 жовтня 1991 року «Про зміни в системі органів державного управління Республіки Білорусь» [29] КДБ РБ було виведено з підпорядкування КДБ СРСР. Відтоді Комітет безпосередньо підпорядковувався Верховній Раді РБ, яка наділялася повноваженнями призначати Голову КДБ РБ терміном на п’ять років [29, пп.1, 2]. 
Постановою Верховної Ради РБ від 15 січня 1992 року «з метою забезпечення безпеки республіки до прийняття Закону «Про Комітет державної безпеки Республіки Білорусь» було затверджено Тимчасове положення про КДБ РБ (до речі, не опубліковане у відкритих джерелах. – В.П.), в якому йшлося, зокрема, про збереження військовослужбовцям органів державної безпеки всіх соціальних і правових гарантій, які було їм встановлено радянськими нормативно-правовими актами [30, пп. 1, 2].
Постановою Ради Міністрів РБ від 6 травня 1992 року Червонопрапорний Білоруський військовий округ було скасовано, а війська, дислоковані на його території (згідно з постановами Верховної Ради Республіки Білорусь від 11 січня 1992 року «Про Збройні Сили, які дислокуються на території Республіки Білорусь» [31] та від 18 березня 1992 року «Про Збройні Сили Республіки Білорусь» [32]), передано в підпорядкування новоствореного Міністерства оборони Республіки Білорусь. Рік прийняття цього юридичного акту вважається точкою відліку в процесі створення національних Збройних Сил РБ в цілому і органів воєнної розвідки зокрема [33].
Після прийняття вищезазначених основоположних нормативно-правових актів почалося створення правового поля діяльності органів зовнішньої розвідки.
В цьому сенсі на першому етапі необхідно звернути увагу на прийняття Верховною Радою таких законодавчих актів, як Закон РБ «Про оборону» від 3 листопада 1992 року [34], Закон РБ «Про прикордонні війська Республіки Білорусь» від 5 листопада 1992 року [35], Закон РБ «Про оперативно-розшукову діяльність» від 12 листопада 1992 року [36].
Відповідно до Закону РБ «Про оборону» РО було включено до складу військової організації держави як війська та військові формування, діяльність яких «у мирний час спрямована на вирішення завдань забезпечення воєнної безпеки держави (запобігання воєнній загрозі)» [34, ст. 1].
Згідно із Законом «Про прикордонні війська» серед основних завдань було визначено таке: «організація і ведення розвідувальної та оперативно-розшукової діяльності (курсив наш. – В.П.) в інтересах охорони і захисту державного кордону» [35, ст. 2].
Законом РБ «Про оперативно-розшукову діяльність» право на здійснення оперативно-розшукових заходів було надано лише зовнішній розвідці у складі органів державної безпеки та оперативним підрозділам прикордонних військ. Зауважимо, що в першій редакції цього Закону органи воєнної розвідки не мали права на проведення оперативно-розшукових заходів.
Таким чином, на першому етапі у відкритому законодавстві незалежної РБ було окреслено лише основні риси організації і діяльності білоруських органів зовнішньої розвідки. Велика частина правових приписів залишалася у відомчих нормативно-правових актах під грифами з обмеженим доступом.
Однак демократизація суспільства, нові умови соціально-економічного і політичного життя держави, необхідність узгодження національного права з нормами міжнародного та європейського права спонукали білоруського законодавця активізувати процес створення правової основи діяльності РО.
Другий етап починається з прийняття у березні 1994 року Конституції РБ [37], яка заклала правовий фундамент для побудови незалежної держави, дала могутній імпульс для еволюції законодавства у сфері РД.
У нормативно-правових актах, розроблених та прийнятих на другому етапі, дістали відображення такі основні постулати Конституції, як політичний та економічний плюралізм, визнання принципу верховенства права, міжнародно-правових норм у сфері забезпечення прав людини. У нових редакціях раніше прийнятих нормативно-правових актів стосовно обов’язків та прав РО також було відображено гарантії прав і свобод людини та громадянина, вперше проголошені в Основному Законі найвищою цінністю білоруського суспільства та держави.
Відповідно до Конституції РБ Президент є Головнокомандувачем Збройних Сил республіки, він здійснює керівництво всією системою органів виконавчої влади, у тому числі органами зовнішньої розвідки (курсив наш. – В.П.). Відповідно до змін та доповнень до Конституції, прийнятих 1996 року, було розширено перелік актів законодавства, що можуть встановлюватися декретами і указами Президента РБ, а 2004 року після проведення республіканського референдуму було прийнято нову редакцію статті 81 Конституції, що дало можливість чинному  президентові займати найвищу посаду в державі без обмежень терміну. Усе це позначилося на основних положеннях  законодавства у сфері РД.
На основі Конституції на другому етапі було прийнято нові або доопрацьовано такі нормативно-правові акти:
1. Концепція національної безпеки Республіки Білорусь від 27 березня 1995 року та її нова редакція, затверджена Указом Президента РБ від 17 липня 2001 року [38]. 
У Концепції було визначено систему забезпечення національної безпеки, її склад та правове регулювання, вимоги до неї та основні функції. Зокрема, стосовно вимог було зазначено, що система має своєчасно реагувати на зміни зовнішньої обстановки, самоудосконалюватися по мірі накопичення інформації про загрози і досвіду щодо їх попередження та нейтралізації, надавати споживачам повну та достовірну інформацію про реальні й потенційні загрози, бути спроможною створювати організаційні механізми забезпечення національної безпеки, а стосовно функцій – система має розробляти та здійснювати оперативні і довготермінові заходи щодо попередження, виявлення і прогнозування внутрішніх та зовнішніх загроз, а також заходи щодо їх нейтралізації або локалізації [38, п. 8].
2. Указ Президента РБ «Про затвердження Тимчасових загальновійськових статутів Збройних Сил Республіки Білорусь» від 4 червня 1997 року [39]. 
Цим Указом було введено в дію Тимчасовий статут внутрішньої служби Збройних Сил Республіки Білорусь, Тимчасовий статут гарнізонної та вартової служб Збройних Сил Республіки Білорусь і Тимчасовий дисциплінарний статут Збройних Сил Республіки Білорусь. Оскільки співробітники кадрового складу білоруських органів зовнішньої розвідки були переважно військовослужбовцями, прийняття статутів допомогло впорядкувати їх взаємовідносини, посилити дисципліну і відповідальність офіцерів-розвідників, підвищити ефективність охорони об’єктів розвідувальних служб.
3. Закон РБ «Про органи державної безпеки Республіки Білорусь» від 3 грудня 1997 року [40]. 
Це був перший повномасштабний нормативно-правовий акт про організацію і діяльність провідної спеціальної служби держави, до складу якої зовнішня розвідка входила на правах головного управління. Цим Законом скасовувалося Тимчасове положення про КДБ РБ, затверджене постановою Верховної Ради РБ від 15 січня 1992 року [30], та визначалися правові основи, принципи, основні завдання і напрями діяльності органів безпеки в цілому та зовнішньої розвідки зокрема.
Уперше в Законі РБ [40] було визначено завдання органам зовнішньої розвідки, які на той час входили до складу КДБ РБ, а саме: добування розвідувальної інформації про загрози безпеці РБ у політичній, економічній, військовій, екологічній, інформаційній та гуманітарній сферах.
Цікаво, що в Законі РБ від 3 грудня 1997 року було визначено напрями діяльності органів державної безпеки, серед яких вказувалася РД [40, ст. 9], а в статті 11, що мала назву «Розвідувальна діяльність», розкривалася сутність цього виду діяльності: «Розвідувальна діяльність органів державної безпеки здійснюється з метою отримання інформації про зовнішні загрози національній безпеці Республіки Білорусь, інших відомостей розвідувального характеру для реалізації інтересів держави, а також для захисту фізичних і юридичних осіб Республіки Білорусь за кордоном від протиправних посягань». У цій статті було окреслено коло завдань РД, але не прямо, а опосередковано: «Розвідувальна діяльність органів державної безпеки здійснюється за допомогою: добування і обробки інформації про реальні й можливі дії, плани та наміри держав, юридичних і фізичних осіб, що зачіпають інтереси Республіки Білорусь, сприяння державним органам у здійсненні заходів, спрямованих на забезпечення національної безпеки Республіки Білорусь, реалізації інтересів держави», а також визначено коло споживачів розвідувальної інформації, якими є Президент РБ та вище керівництво відповідних державних органів (курсив наш. – В.П.). 
Крім того, варті уваги такі дві тези:
– порядок і умови взаємодії розвідувальних підрозділів органів державної безпеки, Міністерства оборони РБ і Державного комітету прикордонних військ РБ визначаються шляхом видання спільних нормативних актів;
– порядок проведення розвідувальних заходів, використання негласних методів і засобів у ході РД визначаються нормативними актами КДБ РБ.
У Законі РБ [40] детально визначено права та обов’язки органів державної безпеки, зокрема органів зовнішньої розвідки, що входили до їх складу [40, ст. 14, 15].
4. Закон РБ від 9 липня 1999 року «Про оперативно-розшукову діяльність» [41]. 
У новій редакції на відміну від попереднього Закону «Про оперативно-розшукову діяльність» [36] було вказано, що оперативно-розшукові заходи, крім органів зовнішньої розвідки КДБ РБ та прикордонних військ, можуть здійснювати оперативні підрозділи органів зовнішньої розвідки Міністерства оборони Республіки Білорусь [41, ст. 7].
Також, за новим Законом голова КДБ РБ, голова Державного комітету прикордонних військ РБ (ДКПВ РБ) та Міністр оборони РБ мали право встановлювати перелік оперативних підрозділів, що ведуть оперативно-розшукову діяльність, визначати їх компетенцію й організовувати роботу [41, ст. 7].
У Законі визначено п’ятнадцять видів оперативно-розшукових заходів. Усі вони, без винятку, можуть здійснюватись органами зовнішньої розвідки КДБ РБ та прикордонних військ, але щодо органів зовнішньої розвідки Міністерства оборони РБ було особливе роз’яснення: «Органи зовнішньої розвідки Міністерства оборони Республіки Білорусь проводять оперативно-розшукові заходи, зазначені в частині першій цієї статті, лише з метою забезпечення безпеки органів зовнішньої розвідки (курсив наш. – В.П.) і в разі, якщо проведення цих заходів не стосується повноважень органів, зазначених у пунктах 1 – 6 частини першої статті 7 цього Закону» (органів внутрішніх справ, органів державної безпеки, органів прикордонної служби, Служби безпеки Президента РБ, Оперативно-аналітичного центру при Президентові РБ, органів фінансових розслідувань Комітету державного контролю РБ, митних органів) [41, ст. 11].
Третій етап (основний) почався з підписання Президентом РБ 26 червня 2001 року Указу «Про затвердження загальновійськових статутів Збройних Сил Республіки Білорусь» [42]. Цим Указом скасовувався попередній Указ Президента РБ від 4 червня 1997 року «Про затвердження Тимчасових загальновійськових статутів Збройних Сил Республіки Білорусь» [39].
З прийняттям нових статутів помітно зростає правовий статус військовослужбовців-розвідників органів зовнішньої розвідки, посилюється військова дисципліна в підрозділах РО, регулюються правовими нормами відносини між військовослужбовцями, між начальниками, командирами та їх підлеглими тощо. 
З 2001 року в державі почали реалізовувати основні заходи з реформування воєнної розвідки. До кінця 2010-х рр. було створено Головне розвідувальне управління – центральний орган управління воєнною розвідкою. Сформовано органи управління оперативно-стратегічною і оперативною розвідкою, що дало можливість підвищити загальний рівень керівництва воєнною розвідкою, упорядкувати процес управління з тим, щоб уникати необґрунтованого дублювання деяких функцій. Органи управління, сили і засоби розвідки було приведено у відповідність до обсягу і характеру поставлених перед нею завдань. Удосконалено систему збору та обробки розвідувальної інформації в Збройних Силах, визначено перелік розвідувальних інформаційних документів в різних органах управління, які необхідно розробляти. Це дало можливість чітко структурувати розвідувальну роботу, забезпечити ефективну взаємодію підрозділів у вертикальній і горизонтальній площині, у часі й просторі, оперативне доведення інформації та перевірку її достовірності. У результаті було налагоджено безперервний процес добування, збирання, обробки та аналізу розвідувальних відомостей, а також своєчасне їх доведення до органів державного і військового управління. В усіх органах воєнної розвідки було створено систему бойового чергування, що дало змогу відстежувати стан та діяльність різних об’єктів в інтересах досягнення головної мети, – виключення раптовості виникнення воєнної загрози Республіці Білорусь. У цей період почалась активна робота, спрямована на технічне переоснащення сил і засобів розвідки. В інтересах розвідки на підприємствах Державного військово-промислового комітету було проведено низку науково-дослідних і дослідно-конструкторських робіт. На озброєння військових частин радіоелектронної розвідки (РЕР) стали надходити найсучасніші програмно-апаратні комплекси радіорозвідки, збору, обробки, відображення інформації та управління підрозділами РЕР. Освоєння нової техніки дало можливість підвищити якість виконання поставлених завдань [43].
З плином часу результати практичної діяльності зовнішньої розвідки показали «вузькість» завдань, відображених у Законі РБ «Про органи державної безпеки Республіки Білорусь» від 3 грудня 1997 року [40]. Виходило, що насправді коло завдань, які вирішує розвідка, набагато ширше порівняно з тим, що викладено в Законі [67]. Тому, в Положенні про КДБ РБ, затвердженому Президентом РБ 18 листопада 2004 року [44], вже дещо по-іншому сформульовано завдання зовнішньої розвідки органів державної безпеки. На підставі цього документа до нової редакції Закону від 4 травня 2005 року № 16–З [45] було внесено деякі зміни: зокрема, таке, як «добування розвідувальної інформації» було розширено і тепер складалося з трьох окремих завдань. Основними завданнями органів зовнішньої було визначено такі:
– інформування Президента РБ та за його дорученням – керівництво відповідних державних органів та інших організацій щодо стану національної безпеки РБ;
– сприяння державним органам та іншим організаціям у реалізації заходів в інтересах політичного, соціально-економічного і науково-технічного розвитку РБ;
– організація та здійснення зовнішньої розвідки в рамках своєї компетенції.
Слід зазначити, що у Положенні і в Законі вперше було вжито термін «зовнішня розвідка».
Нова редакція Закону від 4 травня 2005 року [45] відрізнялася від редакції Закону 1997 року тим, що назву статті 11 «Розвідувальна діяльність» було замінено на «Зовнішню розвідку», а в тексті статті залишилися без змін тільки два абзаци:
– органи державної безпеки в рамках своєї компетенції здійснюють зовнішню розвідку в політичній, економічній, військово-стратегічній, науково-технічній, інформаційній, гуманітарній та екологічній сферах відповідно до законодавства РБ  про зовнішню розвідку;
– порядок використання негласних методів і засобів у ході здійснення зовнішньої розвідки встановлюється нормативними правовими актами КДБ РБ.
До Закону 2005 року було внесено також суттєві доповнення до статей про права та обов’язки органів державної безпеки, що безпосередньо стосувалися й компетенції органів зовнішньої розвідки.
Як бачимо, в новій редакції Закону стосовно організації і діяльності органів зовнішньої розвідки фактично було закріплено все те, про що йшлося в Указі Президента РБ «Про питання зовнішньої розвідки» від 25 березня 2003 року [46].
Третій (основний) етап характерний тим, що законодавчі органи взялися вдосконалювати законодавство про прикордонні війська. Так, 11 листопада 2008 року було прийнято Закон РБ «Про органи прикордонної служби Республіки Білорусь» [47]. Зазначимо, що на відміну від попереднього Закону від 5 листопада 1992 року [35] що мав назву «Про прикордонні війська», новий називався «Про органи прикордонної служби» (курсив наш. – В.П.). Таким чином, на нашу думку, прикордонну службу намагалися ідентифікувати з іншими органами державної безпеки.
Цей Закон [47, ст. 18] надавав право прикордонній службі вести зовнішню розвідку згідно із законодавством РБ про зовнішню розвідку (йдеться про Указ Президента РБ від 25 березня 2003 року [46] – В.П.). У статті 11 цього Закону прикордонній розвідці було визначено статус органу прикордонної служби спеціального призначення, який «виконує завдання щодо попередження, виявлення та припинення правопорушень, бере участь у забезпеченні власної безпеки органів прикордонної служби, безпеки осіб та об’єктів, що охороняються, а також виконує інші завдання, покладені на органи прикордонної служби». Цей орган є юридичною особою, має дійсне та умовне найменування, печатки із зображенням Державного гербу РБ та відповідними назвами. Положення про орган прикордонної служби спеціального призначення затверджує Президент РБ. Цілком зрозуміло, що Положення є закритим (секретним) нормативно-правовим актом.
Четвертий (сучасний) етап розвитку білоруського законодавства у сфері РД тісно пов’язаний з удосконаленням усього національного законодавства РБ шляхом оновлення попередніх нормативно-правових актів з метою їх адаптації до нових соціально-економічних умов на шляху побудови правової демократичної держави, а також з прийняттям нових законів для регулювання найважливіших сфер життєдіяльності держави і суспільства.
Четвертий етап умовно починається з підписання Президентом РБ Указу «Про затвердження Концепції національної безпеки Республіки Білорусь» від 9 листопада 2010 року [48] і триває до цього часу. До вказаного документа відповідними Указами Президента РБ 2011 та 2014 років було внесено зміни і доповнення [49, 50].
За роки незалежності Білорусі Концепція 2010 року була вже третьою. У ній закріплено «офіційні погляди на сутність і зміст діяльності Республіки Білорусь щодо забезпечення балансу інтересів особистості, суспільства, держави та їх захисту від внутрішніх і зовнішніх загроз» [48, п. 1]. До основних положень Концепції, що стосується діяльності органів зовнішньої розвідки, можна віднести такі:
1) білоруська зовнішня розвідка є складовою сил забезпечення національної безпеки РБ [48, п. 60];
2) основними функціями РО у системі забезпечення національної безпеки є:
– організація і проведення моніторингу, аналізу й оцінювання стану національної безпеки;
– прогнозування, своєчасне виявлення зростання рівня небезпеки, оцінювання внутрішніх і зовнішніх ризиків, викликів і загроз національній безпеці;
– розробка і практична реалізація комплексу оперативних та довготривалих заходів щодо попередження і нейтралізації ризиків, викликів і загроз національній безпеці, недопущення завдання шкоди національним інтересам Республіки Білорусь;
– управління наявними силами і засобами, підтримання їх у постійній готовності на основі організаційного, кадрового, фінансового, матеріального, технічного, інформаційного та іншого ресурсного забезпечення [48, п. 61];
3) РО, які входять до системи забезпечення національної безпеки, в рамках своєї компетенції організовують антикризове реагування на виклики і загрози національній безпеці, що передбачає:
– збір, обробку та аналіз інформації про розвиток ситуації (обстановки) у відповідних сферах забезпечення національної безпеки;
– оцінювання ситуації, прогнозування її розвитку і можливих негативних наслідків;
– вироблення пропозицій щодо вдосконалення оперативного реагування на виклики і загрози національній безпеці [48, п. 63].
У новому Законі РБ «Про органи державної безпеки Республіки Білорусь» від 10 липня 2012 року [51] порівняно із Законом від 3 грудня 1997 року [40] і Законом від 4 травня 2005 року [45] дещо по-іншому трактується зміст статті 10 «Зовнішня розвідка». Зокрема, уточнено сфери, в яких має діяти зовнішня розвідка органів державної безпеки. Замість семи сфер, указаних у попередніх нормативно-правових актах (політична, економічна, воєнно-стратегічна, науково-технічна, інформаційна, гуманітарна й екологічна. – В.П.), визначено вісім, а саме: політична, економічна, воєнна, науково-технічна, інформаційна, соціальна, демографічна та екологічна [51, ст. 10]. Як бачимо, зміни в Концепції одразу ж знайшли своє відображення в законодавстві про органи зовнішньої розвідки.
У цій же статті наголошується на тому, що порядок здійснення зовнішньою розвідкою гласних і негласних заходів регулюється законодавством РБ, а не відомчими нормативно-правовими актами КДБ РБ, як було записано в попередній редакції Закону. Отже, з одного боку, рівень правового регулювання суттєво зріс, а з другого, − законодавство, як указано у статті, має визначати не перелік гласних і негласних заходів, а лише порядок їх здійснення. Останнє не зовсім зрозуміло, хоча можна припустити, що законодавець натякає на порядок, визначений Законом РБ «Про оперативно-розшукову діяльність».
З метою подальшого вдосконалення діяльності органів державної безпеки Указом Президента РБ від 23 липня 2013 року було затверджено нове Положення про КДБ РБ [52]. На відміну від попереднього Положення від 18 листопада 2004 року [44] в новому документі було закріплено статус КДБ РБ як республіканського органу державного управління, який здійснює державну політику у сфері забезпечення національної безпеки РБ. Визначено, що КДБ РБ регулює питання у сфері забезпечення безпеки особи, суспільства і держави, координує діяльність у цій сфері інших республіканських органів державного управління, безпосередньо реалізує основні напрями діяльності і завдання всієї системи органів державної безпеки РБ, зокрема органу зовнішньої розвідки, що входить до складу КДБ РБ на правах Головного управління [52, п. 1]. 
Суттєвих змін зазнав Закон РБ «Про оперативно-розшукову діяльність» від 15 липня 2015 року [53]. Якщо порівняти його з попереднім законом від 9 липня 1999 року [41], можна стверджувати, що внесені до нового закону зміни і доповнення мали величезне значення для організації і діяльності РО, а саме:
1) змінилася суть поняття оперативно-розшукової діяльності. За новим законом вона трактується як «діяльність … державних органів ... з дотриманням конспірації, проведенням оперативно-розшукових заходів гласно і негласно, спрямована на захист життя, здоров’я, прав, свобод і законних інтересів громадян Республіки Білорусь, іноземних громадян, осіб без громадянства, прав і законних інтересів організацій, власності від злочинних посягань, забезпечення безпеки суспільства і держави (курсив наш. – В.П.)». Така трактовка, на нашу думку, дуже важлива, тому що створює підстави для застосування РО оперативно-розшукових заходів. Ці підстави продубльовано у статті 16 Закону як «відомості про події та дії, що створюють загрозу національній безпеці Республіки Білорусь»;
2) серед нових термінів, що використовуються в Законі, дуже важливими для діяльності РО є наступні: «громадянин, який сприяє або сприяв на конфіденційній основі органу, що веде оперативно-розшукову діяльність», «контракт як договір про сприяння на конфіденційній основі», «легендована організація», «матеріали оперативно-розшукової діяльності», «оперативно-розшуковий захід», «оперативно-службові документи», «засоби негласного отримання (фіксації) інформації», «штатний негласний співробітник» тощо;
3) Закон доповнено статтею 9, в якій розкривається суть проведення гласних і негласних оперативно-розшукових заходів:
– проведення гласного оперативно-розшукового заходу передбачає необхідність повідомлення органом, що веде оперативно-розшукову діяльність, громадянина, щодо якого цей захід проводиться, і отримання згоди від цього громадянина на його проведення;
– негласний оперативно-розшуковий захід проводиться посадовою особою органу, що веде оперативно-розшукову діяльність, без повідомлення громадянина, щодо якого він проводиться, і без отримання згоди від цього громадянина на його проведення;
4) у формулюванні права на здійснення оперативно-розшукових заходів для органів зовнішньої розвідки Міністерства оборони РБ: по-перше, їх названо розвідувальними службами Збройних Сил РБ, по-друге, вказано, що вони проводять оперативно-розшукові заходи в інтересах забезпечення безпеки розвідувальних служб Збройних Сил РБ без будь-яких застережень, як це було визначено у Законі 1999 року [41];
5) уперше в оперативно-розшукове законодавство введено окрему статтю про справи оперативного обліку [53, ст. 17]: «Справа оперативного обліку є відокремленим провадженням, яке включає в себе матеріали оперативно-розшукової діяльності з метою систематизації, перевірки і оцінки відомостей, отриманих органом, що веде оперативно-розшукову діяльність, у ході виконання завдань оперативно-розшукової діяльності, а також прийняття на їх основі відповідного рішення посадовою особою органу, що веде оперативно-розшукову діяльність, відповідно до цього Закону та інших актів законодавства про оперативно-розшукову діяльність»; види справ оперативного обліку, порядок їх ведення, терміни ведення справ оперативного обліку, а також підстави для продовження термінів ведення справ оперативного обліку і порядок продовження цих термінів, підстави для закриття справ оперативного обліку і порядок їх закриття визначаються нормативними правовими актами КДБ РБ, ДПК РБ, Міністерства оборони РБ та інших відомств. Факт заведення справи оперативного обліку не є підставою для обмеження прав, свобод і законних інтересів громадян, прав і законних інтересів організацій.
У відкритих виданнях, зокрема в Інтернет-ресурсах, немає нормативно-правових актів щодо організації і діяльності органів зовнішньої розвідки Міністерства оборони РБ. Але з окремих публікацій можна зробити висновок, що на цей час у РБ створено надійну систему воєнної розвідки, яка здатна гарантувати виключення раптовості виникнення загроз у воєнній сфері, забезпечувати державне і військове керівництво необхідною інформацією для прийняття адекватних запобіжних заходів та нейтралізації загроз. Головним підсумком діяльності фахівців ГРУ Генштабу Міністерства оборони РБ, починаючи з часу проголошення незалежності, є те, що національну систему воєнної розвідки держави було приведено у відповідність до сучасних реалій і створено всі необхідні умови для її еволюційного розвитку.
В умовах сьогодення досягнення основної мети воєнної розвідки можна забезпечити шляхом вирішення низки завдань, а саме:
– своєчасне розкриття загрозливого розвитку воєнно-політичної обстановки, планів і програм дій військово-політичного керівництва іноземних держав з використання військової сили для здійснення впливу на внутрішній і зовнішньополітичний курс РБ;
– своєчасне подання керівництву Міністерства оборони РБ розвідувальної інформації, необхідної для ефективного застосування Збройних Сил;
– досягнення інформаційно-інтелектуальної переваги шляхом оптимізації структури і складу добувних органів, систем бойового чергування, зв’язку та управління, що забезпечують своєчасне виявлення викликів і загроз;
– розвиток найбільш перспективних, інформативних напрямів РД, що дасть можливість з високою достовірністю отримувати необхідну інформацію;
– створення корпусу відданих розвідці професіоналів, рішучих, з нестандартним мисленням, орієнтованих на досягнення високих результатів, здатних працювати в команді й одночасно самодостатніх особистостей.
Усе вищенаведене свідчить про те, що впродовж чотирьох етапів, що охоплюють майже чверть століття, білоруський законодавець провів величезну роботу для створення потужної правової основи діяльності органів зовнішньої розвідки.
Але на відміну від російського законодавця білоруський так і не спромігся видати окремий нормативно-правовий акт у вигляді закону про зовнішню розвідку. Хоча для цього було створено всі необхідні передумови. Серед усіх республік колишнього СРСР Білорусь де-юре залишається єдиною країною, яка не має самостійної служби зовнішньої розвідки, однак це не означає, що де-факто білоруські розвідники не ведуть роботу за кордоном.
У законі про зовнішню розвідку можна було б звести в одне ціле всі здобутки, накопичені за 25 років кропіткої роботи над створенням правової основи організації і діяльності РО трьох відомств: КДБ РБ, ДПК РБ та Міністерства оборони РБ. Розробити та видати такий закон намагалися неодноразово. Так, Указом Президента РБ від 20 грудня 2001 року «Про затвердження плану підготовки законопроектів на 2002 рік» передбачалася розробка Закону РБ «Про зовнішню розвідку» [54, п. 64]. Відповідальними за розробку були Рада Міністрів РБ та Національний центр законопроектної діяльності при Президентові РБ. Було визначено термін готовності законопроекту – березень 2003 року.
Остання така спроба була в 2014 році, коли Постановою Ради Міністрів «Про підготовку законопроектів республіканськими органами державного управління в 2014 році» відповідно до Указу Президента РБ від 27 грудня 2013 року № 572 «Про затвердження плану підготовки законопроектів на 2014 рік» до цього плану (пункт 31) було внесено розробку проекту Закону РБ «Про зовнішню розвідку» [55]. На жаль, цей закон не розроблено й досі. 
На нашу думку, це можна пояснити тим, що Президент РБ не наважується прийняти політичне рішення щодо виокремлення розвідувальних служб зі структури КДБ РБ та створення на їх основі білоруської зовнішньої розвідки. Можливо, таке рішення Президент не приймає, боячись послабити КДБ РБ як провідну силову структуру, що відіграє неабияку роль в державі у сучасних загрозливих умовах. У зверненні до білоруського народу і Національних зборів (29 квітня 2015 року) він сказав таке: «особливо хочу наголосити на тому, що наша політика є відкритою, багатовекторною, миролюбною, але разом з цим ми не забуваємо і про свою безпеку … Потрібно завжди бути пильними. І в цих умовах відповідальність силового блоку, правоохоронних структур щодо забезпечення стабільності і правопорядку в суспільстві багатократно зростає. Міжнародна обстановка зобов’язує нас зміцнювати обороноздатність Білорусі» [56].
Розглянемо етапи становлення і розвитку системи правового регулювання діяльності РО РФ.
Після розпаду СРСР російському законодавцю, як і білоруському, на першому етапі потрібно було переглянути чинні на той час загальносоюзні нормативно-правові акти. Левову частку належало скасувати, а решту – переписати відповідно до нових умов розвитку суспільства і держави.
Початком першого (перехідного) етапу слід вважати прийняття на першому з’їзді народних депутатів Російської РФСР 12 червня 1990 року Декларації про державний суверенітет Російської Радянської Федеративної Соціалістичної Республіки [20]. У документі було проголошено, що Російська РФСР є суверенною державою і для забезпечення політичних, економічних та правових гарантій суверенітету встановлюється «верховенство Конституції РРФСР і Законів РРСФСР на всій території РРФСР; дія актів Союзу РСР, що суперечать суверенним правам РРФСР, призупиняється Республікою на своїй території» [20, п. 5].
Незважаючи на проголошений суверенітет, спеціальна служба РРФСР в особі КДБ РРФСР ще протягом одного року, аж до грудня 1991 року, перебувала в подвійному підпорядкуванні – союзному КДБ і республіканським органам влади РРФСР.
Після серпневого путчу 30 вересня 1991 року першому заступнику голови КДБ СРСР й одночасно начальнику Першого головного управління (зовнішня розвідка – В.П.) було доручено впродовж тижня подати пропозиції стосовно виведення органів зовнішньої розвідки (ПГУ) зі складу КДБ СРСР.
25 листопада 1991 року Указом Президента СРСР було затверджено Тимчасове положення про Центральну службу розвідки СРСР [57], в якому було зафіксовано основні завдання, функції, правовий статус працівників служби, організаційні питання її діяльності тощо.
Розформування КДБ СРСР і створення на його основі Міжреспубліканської служби безпеки, Центральної служби розвідки і Комітету охорони державного кордону СРСР було затверджено останнім Законом СРСР «Про реорганізацію органів державної безпеки» від 3 грудня 1991 року [58]. У цьому законі, зокрема, зазначалося, що КДБ СРСР ліквідується, а на його базі на правах центральних органів державного управління СРСР, серед інших, створюється Центральна служба розвідки СРСР, яка в межах своєї компетенції є правонаступницею КДБ СРСР [58, п. 1].
Формально ЦСР СРСР проіснувала до 18 грудня 1991 року. Після розпаду СРСР було створено Службу зовнішньої розвідки РРФСР (СЗР РРФСР), на яку покладалися завдання організації РД в інтересах безпеки РРФСР і забезпечення розвідувальною інформацією органів державної влади та управління Російської Федерації [59, п. 1]. 
Буквально за тиждень черговим Указом Президента РФ «Про директора Служби зовнішньої розвідки Російської Федерації» [60] було перейменовано саму Службу, а її  директору було доручено подати проект Положення про Службу зовнішньої розвідки Російської Федерації, пропозиції щодо структури і штатів Служби [60, п. 2].
Відповідно до офіційної версії представників російської зовнішньої розвідки Указом Президента РРФСР [61] не було створено принципово нової спеціальної служби Російської Федерації, ЦСР СРСР було лише «перейменовано на Службу зовнішньої розвідки Росії» [61]. Автор повністю погоджується з цією версією, бо згідно з Указом [59, п. 2] «усі будівлі і споруди, матеріальну базу, інформаційні банки і системи, службову документацію та інше майно Центральної служби розвідки, що перейшли у державну власність РРФСР, було передано Службі зовнішньої розвідки РРФСР. Директору Служби зовнішньої розвідки РРФСР належало негайно створити відповідну комісію і протягом місяця передати вказане майно у відання Служби зовнішньої розвідки РРФСР. Таким чином, перший етап, що почався, як зазначалося вище, з червня 1990  року, з часу ухвалення Декларації про суверенітет [20], тривав аж до видання в липні 1992 року Закону РФ «Про зовнішню розвідку» [62]. Протягом двох років основним відкритим нормативно-правовим актом, що регламентував питання організації і діяльності російської зовнішньої розвідки, було Тимчасове  положення про Центральну службу розвідки СРСР [57]. 
Оскільки цей документ є предтечею для розробки першого Закону РФ «Про зовнішню розвідку» від 8 липня 1992 року [62], детально проаналізуємо його і визначимо, які основні положення в подальшому увійшли до згаданого закону, а які не увійшли, але, на нашу думку, доцільно було б включити. 
Одразу ж відзначимо основний позитивний факт: Тимчасове положення було розроблено та видано у вигляді відкритого нормативно-правового акту. Усі наступні Положення, як відомо є закритими, навіть ті, що розробляються нині. 
Якщо давати загальну характеристику Тимчасовому положенню, то слід сказати, що це був наспіх розроблений нормативно-правовий документ з численними неточностями, протиріччями і двояким тлумаченням формулювань. Так, у розділі «Загальні положення» вказувалося, що ЦСР СРСР «діє на правах центрального органу державного управління СРСР» [57, п. 1], однак сфери державного управління не було визначено, а тому складно було зрозуміти, якими структурами може управляти ЦСР. 
Неточно і некоректно було визначено мету «розвідувальної роботи». У Тимчасовому положенні вказано, що ЦСР СРСР «здійснює розвідувальну роботу з метою забезпечення безпеки суверенних республік (держав) і Союзу РСР» [57, п. 1]. З цього контексту не зрозуміло, яку безпеку треба забезпечувати та від яких загроз. Зазначимо також, що в тексті документа терміни «розвідувальна діяльність» і «розвідувальна робота» вживаються як рівнозначні. Це свідчить про те, що не було проведено ретельної наукової розробки понятійно-категорійного апарату що використовується в Положенні.
У Тимчасовому положенні визначено основні завдання ЦСР СРСР, а саме: 
1) організація РД в інтересах державної безпеки Союзу РСР і суверенних республік (держав);
2) забезпечення розвідувальною інформацією органів державної влади та керівництва Союзу РСР і суверенних республік (держав);
3) координація РД з розвідувальними підрозділами органів безпеки суверенних республік (держав);
4) вироблення принципів і підходів, забезпечення прийняття узгоджених рішень з найбільш важливих питань діяльності розвідувальних підрозділів органів безпеки суверенних республік (держав) і ЦСР СРСР [57, п. 3].
Як бачимо, завдання ЦСР СРСР сформульовано некоректно, розмито. Вони більше нагадують завдання головного міністерського органу управління регіональними підрозділами, ніж завдання самостійної потужної розвідувальної структури. Показовим щодо цього є четверте завдання: ЦСР СРСР має забезпечувати «прийняття узгоджених рішень з найбільш важливих питань діяльності розвідувальних підрозділів органів безпеки суверенних республік (держав)», інакше кажучи, керувати розвідувальними службами у складі органів державної безпеки суверенних держав.
Серед основних функцій ЦСР СРСР, визначених у Тимчасовому положенні, найбільш цікавими з погляду теорії розвідки й відносно теми дослідження є такі [57, п. 4]:
– здійснення розвідувальної роботи за кордоном шляхом створення своїх закордонних апаратів (за текстом оригіналу – закордонапарати). Термін «закордонапарат» вперше і востаннє було використано саме в цьому Тимчасовому положенні. Можна припустити, що розробники нормативно-правового акту мали на увазі закордонні резидентури або відомчі (організаційні) структури прикриття за кордоном для діяльності розвідників. Як би там не було, але термін «закордонапарат» не закріпився і не використовувався ані в теорії розвідки ані в текстах нормативно-правових актів;
– організація як самостійно, так і на спільній основі з розвідувальними підрозділами органів безпеки суверенних республік (держав) розвідувальної роботи з території Союзу РСР. Термін «розвідувальна робота з території» національної держави також вперше і востаннє було використано тільки в цьому Тимчасовому положенні; ні в правовому регулюванні РД, ні в нормативно-правових актах його більше не вживали;
– протидія іноземним спецслужбам. Формулювання цієї функції суперечне й незрозуміле. На нашу думку, й самі розробники Тимчасового положення навряд чи могли б пояснити, чому саме «протидія», та ще й одразу всім спеціальним службам! Невипадково постає ряд питань: які напрями цієї протидії, її складові, кінцеві результати, яким спеціальним службам необхідно протидіяти, якими методами тощо. До речі, в наступних нормативно-правових актах такого недолугого формулювання вже уникали;
– забезпечення безпеки РД за кордоном, а в необхідних випадках − закордонних установ, безпеки громадян Союзу РСР і суверенних республік (держав). Якщо теза щодо забезпечення безпеки закордонних установ і громадян, які перебувають за межами держави, знайшла своє відображення в подальших нормативно-правових актах, то цього не можна сказати про таке поняття, як «безпека РД за кордоном». У російських нормативно-правових актах, виданих після Тимчасового положення, ані серед завдань, ані серед функцій або повноважень органів зовнішньої розвідки такого формулювання вже не знайдемо;
– взаємодія ЦСР СРСР з іншими державними структурами. Щоб обґрунтувати свої міркування наведемо формулювання функції дослівно за текстом оригіналу: «взаємодіє з Міжреспубліканською службою безпеки, Комітетом з питань охорони державного кордону СРСР, Комітетом урядового зв’язку при Президентові СРСР, Управлінням охорони при Апараті Президента СРСР, Міністерством оборони СРСР, Міністерством внутрішніх справ СРСР для вирішення питань, що становлять взаємний інтерес, і використання для цього всіх їхніх можливостей» [57, п. 4.6]. По-перше, у цій редакції функції ЦСР СРСР наведено повний перелік державних органів, з якими вона має взаємодіяти. Постає питання: а чому до цього переліку не було включено інші державні органи? По-друге, метою взаємодії є «вирішення питань, що становлять взаємний інтерес». Зазначимо, для вирішення питань не РД, а якихось інших, що становлять взаємний інтерес. Зрозуміло, що автори Тимчасового положення не в змозі були викласти всі питання взаємного інтересу. По-третє, і це найважливіший аспект у формулюванні розглядуваної функції, законодавець надає можливість ЦСР СРСР для вирішення питань взаємного інтересу використовувати всі можливості названих потужних державних органів. Вочевидь, що останній аспект мав, швидше за все, декларативний характер, ніж практичний;
– провадження відносно своїх співробітників оперативно-розшукової діяльності з метою забезпечення власної безпеки. Формулювання цієї функції з погляду юриспруденції, м’яко кажучи, не зовсім коректне. Це можна пояснити тим, що на той час закону про оперативно-розшукову діяльність ще не було. Його було видано лише в 1992 році [64]. Юридично грамотним було б формулювання цієї функції у такій редакції: «забезпечення власної безпеки відповідно до законодавства про оперативно-розшукову діяльність»;
– здійснює формування та зберігання оперативних матеріалів; відповідно до законодавства та з урахуванням інтересів безпеки передає на державне зберігання матеріали, що становлять історичну і культурну цінність; веде загальносоюзні оперативні обліки; взаємодіє у використанні оперативних обліків та архівів з Міжреспубліканською службою безпеки. Звернемо увагу на вживані тут поняття «оперативні матеріали» та «оперативні обліки». Автори Тимчасового положення не вважали за можливе розкрити їх зміст. Звісно, що ці поняття потрібно відносити до категорії понять суто професійних, а не юридичних, тому в наступних нормативно-правових актах їх не застосовували.
Крім указаних вище основних функцій, у Тимчасовому положенні як виняткову функцію для ЦСР СРСР було визначено «ведення розвідувальної роботи за межами СРСР» [57, п. 1]. Зазначимо, що ця функція згадується не в переліку інших, а на початку, в пункті першому документа, до того ж її виокремлено як  виняткову. Зараз важко здогадатися, що мали на увазі розробники Тимчасового положення, визначаючи функцію ЦСР СРСР «ведення розвідувальної діяльності» як виняткову: чи таку функцію мала тільки ЦСР СРСР (а розвідувальні служби суверенних держав не мали), чи це мала бути головна функція ЦСР СРСР у координуванні РД чи ще щось. Однак цей факт яскраво свідчить про те, що Тимчасове положення розроблялося поспіхом без попередньої наукової розробки концепції нормативно-правового акту, а також без визначення змісту основних юридичних понять і категорій. 
У Тимчасовому положенні дуже стисло визначено правовий статус співробітників ЦСР СРСР, яких, до речі, чомусь названо працівниками. Четвертий розділ Тимчасового положення так і називається − «Правовий статус працівників ЦСР СРСР». За статусом до «працівників» належать і військовослужбовці, і робітники, і службовці [57, п. 5, 6, 7].
Також дуже стисло визначено права директора ЦСР СРСР, серед яких є право «відряджати для роботи за кордоном резидентів, представників та інших співробітників (курсив наш. − В.П.) ЦСР СРСР» [57, п. 9]. Варто зазначити, що суто професійний термін «резидент» також не дістав подальшого розвитку в юридичному сенсі і не вживався в наступних нормативно-правових актах.
У прикінцевих положеннях у загальних рисах, дуже поверхово, без конкретизації розробники Тимчасового положення торкнулися питань контролю над діяльністю ЦСР СРСР та нагляду за виконанням законів під час її діяльності. Так, в одному з них указано, що «контроль над діяльністю ЦСР СРСР здійснюють Верховна Рада СРСР, Державна Рада СРСР і Президент СРСР. Нагляд за виконанням законів у діяльності ЦСР СРСР здійснюється Генеральним прокурором СРСР» [57, п. 14]. Закріпивши таке формулювання, законодавці не обмежили предмет прокурорського нагляду, щоб прокурори всіх рангів не могли здійснювати, наприклад, нагляд за справами, які містять відомості про осіб, що конфіденційно співпрацюють (співпрацювали) з РО.
Як зазначалося вище, наступним кроком на першому етапі було створення Указом Президента РРФСР від 18 грудня 1991 року на базі ЦСР СРСР Служби зовнішньої розвідки РРФСР [59]. Згідно з цим Указом на новостворену Службу було покладено «завдання організації розвідувальної діяльності в інтересах безпеки РРСФСР і забезпечення розвідувальною інформацією (курсив наш. − В.П.) органів державної влади та управління Російської Федерації» [59]. Порівнюючи цей документ з Тимчасовим положенням 1991 року [57], можна побачити, що в Указі вже замість терміну «розвідувальна робота» використовується іншій − «розвідувальна діяльність», чітко сформульовано завдання щодо забезпечення розвідувальною інформацією керівництва держави, хоча мета залишається так самою – безпека РРФСР.
Вище ми вже згадували про Указ Президента РФ [60], яким був призначений директор СЗР і якому доручалося у тижневий термін надати проект Положення про СЗР РФ, а також пропозиції щодо структури та штатів Служби [60, п. 2]. Зазначимо, що це Положення, як і наступні нормативно-правові акти, що стосуються діяльності СЗР РФ, були і досі є документами з обмеженим доступом, які не підлягають відкритому опублікуванню.
Істотний вплив на подальший розвиток системи правового регулювання організації і діяльності органів зовнішньої розвідки Росії мало прийняття 5 березня 1992 року Закону РФ «Про безпеку» [65]. У цьому Законі було визначено низку принципових положень, які потім увійшли до нормативно-правових актів про діяльність зовнішньої розвідки. Так, РО, забезпечуючи безпеку держави від зовнішніх загроз, фактично гарантують безпеку основних об’єктів безпеки, до яких належать: «особистість – її права і свободи; суспільство – його матеріальні і духовні цінності; держава – її конституційний устрій, суверенітет і територіальна цілісність» [65, ст. 1]. РО належать до основних державних органів забезпечення безпеки [65, ст. 2]. Забезпечуючи безпеку, РО зобов’язані не допускати обмеження конституційних прав і свобод громадян, за винятком випадків, передбачених законом [65, ст. 7]. До сил забезпечення безпеки РФ, крім інших, входить зовнішня розвідка [65, ст. 12].
Важливою віхою на першому етапі розвитку інституту правового регулювання діяльності російських органів зовнішньої розвідки було прийняття Закону РФ від 13 березня 1992 року «Про оперативно-розшукову діяльність» [64]. У цьому Законі найбільш важливим для діяльності розвідувальних структур було визначення підстав для здійснення  оперативно-розшукових заходів і визначення органів, які можуть здійснювати оперативно-розшукову діяльність (ОРД). Так, згідно з цим Законом російська розвідка мала право вести ОРД на загальних підставах в інтересах розкриття злочинів, скоєних співробітниками РО, а також для збору даних, що характеризують особу, громадянина, і тих, що необхідні для прийняття рішення:
– про допуск осіб до відомостей, що становлять державну таємницю;
– про дозвіл на сприяння РО з боку громадян у ході підготовки та проведення оперативно-розшукових заходів [64, ст. 7].
Цей Закон давав право вести ОРД лише розвідувальним структурам прикордонної охорони і СЗР РФ [64, ст. 11].
Якщо питання правового регулювання діяльності СЗР РФ, в цілому, було вирішено після прийняття вищевказаних Законів [64, 65] та Указів Президента РФ [59, 60], то діяльність воєнної, прикордонної та технічної розвідок до прийняття у липні 1992 року Закону РФ «Про зовнішню розвідку» [62] була юридично не врегульованою. Ці структури досить довго діяли на основі закритих відомчих актів часів СРСР. Тому постала нагальна потреба розробити та видати нормативно-правовий акт, яким би регулювалися питання діяльності всіх органів зовнішньої розвідки.
У липні 1992 року було прийнято загальний Закон РФ «Про зовнішню розвідку» [62], яким завершився перший етап розвитку системи правового регулювання організації і діяльності всіх РО Росії.
У Законі [62] вперше було визначено статус, основи організації і функціонування зовнішньої розвідки РФ, порядок контролю і нагляду за її діяльністю. Зупинимося на основних положеннях цього Закону і, порівнюючи його з наступним Законом РФ «Про зовнішню розвідку» від 10 січня 1996 року [66], проаналізуємо, які зміни і новації було внесено до нього.
На відміну від СЗР РФ зовнішня розвідка Російської Федерації як сукупність всіх органів зовнішньої розвідки «є складовою сил забезпечення безпеки Російської Федерації, покликаних захищати безпеку особистості, суспільства і держави від зовнішніх загроз з використанням визначених цим Законом методів і засобів (курсив наш. − В.П.)» [62, ст. 1]. Зазначимо, що порівняно з усіма попередніми нормативно-правовими актами у цьому законі зовнішня розвідка дістала дещо менший статус − лише частини сил забезпечення безпеки держави, а її призначенням є передусім захист особистості і суспільства, а вже потім − держави. У Законі вперше вжито терміни «зовнішні загрози» та «методи і засоби розвідувальної діяльності», однак у тексті Закону їх не названо і не розкрито.
Особливістю Закону є те, що в ньому не визначено завдань і функцій органів зовнішньої розвідки, але їх можна уявити, якщо розглянути цілі [62, ст. 5] та повноваження [62, ст.6].
Так, цілями РД є:
– забезпечення вищих органів законодавчої і виконавчої влади РФ розвідувальною інформацією, необхідною для прийняття рішень у політичній, економічній, оборонній, науково-технічній та екологічній сферах;
− забезпечення умов, що сприяють успішній реалізації політики РФ у сфері безпеки;
− сприяння органів зовнішньої розвідки економічному і науково-технічному розвитку держави шляхом  добування економічної і науково-технічної інформації, зокрема у виді зразків ОВТ, і надання її державним органам, визначеним Президентом РФ. 
Цілі, закріплені Законом [62, ст. 5], можна розглядати як завдання органів зовнішньої розвідки (докладніше про співвідношення цілей та завдань розвідки йтиметься у третьому розділі дисертації. 
У Законі [62] визначено такі повноваження зовнішньої розвідки:
− встановлення на конфіденційній основі відносин співпраці з особами, які добровільно дали на це згоду;
− здійснення заходів шифрування кадрового складу і організація його діяльності з використанням статусу працівників іншої відомчої належності; 
− використання в інтересах конспірації документів, що зашифровують особистість співробітників кадрового складу, приналежність підрозділів, організацій, приміщень і транспортних засобів до зовнішньої розвідки; 
− взаємодія з контррозвідувальними органами РФ;
− укладення з міністерствами, відомствами, установами, підприємствами та організаціями РФ угод, необхідних для провадження РД;
− забезпечення безпеки установ РФ, що діють за межами її території, і відряджених за кордон громадян РФ, які мають за родом своєї діяльності допуск до відомостей, що становлять державну таємницю;
− взаємодія з розвідувальними і контррозвідувальними службами іноземних держав в порядку, встановленому законом;
− створення спеціальних навчальних закладів, установ для підвищення кваліфікації, науково-дослідних організацій, інформаційних систем і архівів, випуск спеціальних видань;
− забезпечення власної безпеки;
− створення організаційних структур (підрозділів і організацій), необхідних для функціонування органів зовнішньої розвідки.
Указані повноваження цілком обґрунтовано можна віднести або до завдань або до функцій органів зовнішньої розвідки, про що буде йти мова в третьому розділі  дисертації. Вони залишилися практично без змін і в наступних редакціях Закону РФ «Про зовнішню розвідку».
У Законі [62] було визначено сфери діяльності і названо самі органи зовнішньої розвідки, що фактично вже діяли на момент прийняття Закону, а саме: СЗР РФ, орган зовнішньої розвідки Міністерства оборони РФ, орган зовнішньої розвідки Федерального агентства урядового зв’язку та інформації (ФАУЗІ) при Президентові РФ [62, ст. 11].
Як бачимо, на час прийняття Закону в РФ функціонували три органи зовнішньої розвідки. Пізніше до їх складу увійшли РО прикордонних військ.
У Законі було чітко визначено споживачів розвідувальної інформації: Верховна Рада РФ, Президент РФ, державні органи, які визначає Президент РФ  [62, ст. 14]. 
Цікаво, що в переліку споживачів розвідувальної інформації на першому місці стоїть Верховна Рада РФ, а не Президент РФ.
У Законі, доволі повно на той час, правовими приписами було визначено:
− фінансування і матеріально-технічне забезпечення органів зовнішньої розвідки [ст. 7];
− захист відомостей про органи зовнішньої розвідки [ст. 8];
− зв’язок органів зовнішньої розвідки із громадськістю РФ [ст. 9];
− порядок створення органів зовнішньої розвідки та призначення їхніх керівників [ст.10, 12];
− принципи і форми взаємодії органів зовнішньої розвідки РФ, органів зовнішньої розвідки з контррозвідувальними органами РФ, а також з розвідувальними і контррозвідувальними службами іноземних держав [ст. 15];
− взаємовідносини органів зовнішньої розвідки з міністерствами, відомствами, установами, підприємствами і організаціями РФ [ст. 16];
− правовий статус та соціальний захист співробітників органів зовнішньої розвідки [ст.17, 20], особливо співробітників кадрового складу [ст. 18] та осіб, що здійснюють конфіденційне сприяння [ст. 19], а також членів їх сімей.
Більш розгорнуто було подано механізм парламентського контролю за діяльністю органів зовнішньої розвідки, а саме:
− контроль здійснюється Верховною Радою РФ через визначені нею постійні комісії палат і комітети Верховної Ради РФ;
− керівники органів зовнішньої розвідки звітують про діяльності цих органів та витрачання виділених їм коштів перед визначеними Верховною Радою РФ постійними комісіями палат і комітетами Верховної Ради РФ на їх закритих засіданнях;
− народні депутати РФ запитують і отримують відомості про діяльність органів зовнішньої розвідки в порядку, що встановлюється Верховною Радою РФ [ст. 24].
Але, питання прокурорського нагляду за виконанням законів органами зовнішньої розвідки було визначено так само, як і в Тимчасовому положенні про ЦСР СРСР [57, ст. 14], а саме: «нагляд за виконанням законів Російської Федерації органами зовнішньої розвідки здійснюється Генеральним прокурором Російської Федерації і спеціально уповноваженими ним прокурорами» [62, ст. 25]. Тобто, фактично працівники прокуратури не лишалися права здійснювати нагляд за діяльністю російських органів зовнішньої розвідки у тому числі й шляхом ознайомлення з матеріалами і справами, в яких могли міститися відомості про осіб, які конфіденційно співпрацюють (співпрацювали) з розвідкою.
Згідно з правилом того часу підписаний Президентом РФ закон вводився в дію окремою постановою Верховної Ради РФ. Таким чином, підписаний Президентом РФ 8 липня 1992 року Закон РФ «Про зовнішню розвідку» [62] за № 3245–I, було введено в дію того ж дня постановою Верховної Ради РФ від 8 липня 1992 року № 3246–I [63].
У постанові [63] є низка важливих моментів, які варті уваги. По-перше, російський парламент зобов’язав свої комісії і комітети здійснювати належний контроль за діяльністю органів зовнішньої розвідки. Так, Комісія Ради Республіки Верховної Ради РФ з питань бюджету, планів, податків і цін, а також Комітет Верховної Ради РФ з питань оборони і безпеки наділялися такими повноваженнями, як:
− розгляд проектів кошторисів витрат на утримання органів зовнішньої розвідки і подання їх Верховній Раді РФ;
− здійснення контролю над витрачанням органами зовнішньої розвідки виділених коштів і заслуховування звітів їх керівників про витрачання цих коштів [п. 2].
Крім того, Комітет Верховної Ради РФ з питань оборони і безпеки мав здійснювати контроль за діяльністю органів зовнішньої розвідки, заслуховувати звіти керівників органів зовнішньої розвідки про діяльність цих органів, розглядати подані органами зовнішньої розвідки на узгодження проекти нормативних актів про порядок використання негласних методів і засобів РД.
 По-друге, постановою було визначено, що питання, пов’язані з діяльністю органів зовнішньої розвідки, розглядаються виключно на закритих засіданнях Комісії та Комітету [63, п. 2]. 
По-третє, Комітету з питань оборони і безпеки, а також Комітету з питань законодавства належало протягом шести місяців підготувати для внесення до Верховної Ради РФ проект закону про парламентський контроль за діяльністю органів зовнішньої розвідки [63, п. 3]. Необхідно зазначити, що подібного закону не існує й досі, а розробку його проекту не було включено до жодного щорічного плану законодавчої роботи російського парламенту.
Дуже важливим нормативно-правовим актом першого (перехідного) етапу був Закон РФ «Про статус військовослужбовців» від 22 січня 1993 року [67]. Цим Законом встановлювалися права, обов’язки військовослужбовів органів зовнішньої розвідки, їх відповідальність за скоєння військових правопорушень, а також визначались основи державної політики з правового та соціального захисту військовослужбовців-співробітників розвідки, громадян, звільнених з військової служби, та членів їх сімей.
До першого етапу також можна віднести прийняття Закону РФ від 21 липня 1993 року «Про державну таємницю» [68], яким органам зовнішньої розвідки надавалося право на віднесення відомостей в галузі РД (сили, засоби, джерела, методи, плани, результати тощо) до державної таємниці [ст. 5], та Закон РФ від 1 квітня 1993 року «Про Державний кордон Російської Федерації» [69], яким органам зовнішньої розвідки для захисту та охорони державного кордону надавались повноваження щодо застосовування заходів РД [ст. 3]. Цим Законом СЗР РФ безпосередньо зобов’язувалась своїми силами та засобами брати участь у сфері захисту державного кордону: «Федеральний орган виконавчої влади, уповноважений в області зовнішньої розвідки, у взаємодії з федеральним органом виконавчої влади, уповноваженим в галузі безпеки, здійснює РД в інтересах захисту Державного кордону» [ст.28], а прикордонним органам для охорони державного кордону надавалось право на проведення РД  [ст. 30]. 
Другий (початковий) етап розвитку правового регулювання організації та діяльності всіх РО Росії розпочався в грудні 1993 року з прийняттям Конституції РФ [70]. Основний Закон РФ став підґрунтям для подальшого розвитку законодавства у сфері діяльності РО, формування напрямів і принципів їх діяльності, виконання ними своїх завдань за умови неухильного дотримання прав та свобод людини і громадянина. РФ конституційно закріпила пріоритет міжнародного права над внутрішньодержавним, особливо в гуманітарній сфері (права людини, правосуддя, свобода особистості, інформації тощо). У Конституції РФ указано, що загальновизнані принципи та норми міжнародного права і міжнародні угоди Російської Федерації є складовою її правової системи. Якщо міжнародною угодою РФ встановлено інші правила, ніж передбачені законом, то застосовуються правила міжнародного договору [70, ч. 4 ст. 15]. Після проголошення в Конституції цього постулату поширився вплив міжнародного права на внутрішнє життя РФ. Тепер громадяни РФ й так само співробітники розвідувальних структур, дістали можливість у разі порушення їх прав і законних інтересів з боку керівників РО звертатися з позовами до міжнародних організацій, якщо на території Росії вони вичерпали всі заходи захисту.
Основний Закон РФ містив дуже важливе положення, яке кардинально вплинуло на подальший розвиток системи правового регулювання діяльності російських органів зовнішньої розвідки, а саме: «Конституція РФ має найвищу юридичну силу, пряму дію і застосовується на всій території РФ. Закони та інші правові акти, що приймаються в РФ, не мають суперечити Конституції РФ (курсив наш. − В.П.)» [70, ч. 1 ст. 15]. Тільки за таких умов, з урахуванням принципів і норм міжнародного права можна створити сучасне ефективне законодавство у сфері діяльності РО. 
Аналіз чинного російського законодавства не дає підстав констатувати, що воно, зокрема у сфері діяльності РО, повністю відповідає проголошеним у Конституції РФ постулатам та нормам міжнародного права, про що буде йти мова далі. Однак багато російських науковців-юристів, у тому числі й науковець А. І. Ляхова, стверджує, що «процеси, які відбуваються в російському законодавстві тепер, відображають сучасні міжнародні тенденції розвитку права і сприяють розвитку правової держави та громадянського суспільства» [88, с. 265].
Прийняттям Закону РФ «Про органи федеральної служби безпеки в Російський Федерації» від 3 квітня 1995 року [89] російський законодавець однозначно вирішив питання щодо надання розвідувальної функції контррозвідувальному органу, але дещо обмежено: «розвідувальну діяльність ведуть органи федеральної служби безпеки в рамках своїх повноважень і у взаємодії з органами зовнішньої розвідки Російської Федерації з метою отримання інформації про загрози безпеці Російської Федерації» [89, ст. 11]. Порядок і умови взаємодії встановлюються на основі відповідних угод між розвідувальними та контррозвідувальними органами. Порядок проведення розвідувальних заходів контррозвідувальними органами, а також порядок використання негласних методів і засобів у ході проведення РД визначається нормативними актами ФСБ РФ [89, ст. 11].
Другий (початковий) етап охоплює період від прийняття Конституції РФ до підписання Президентом РФ 10 січня 1996 року нової редакції Закону РФ «Про зовнішню розвідку» [66] і закінчується ним.
До нової редакції Закону було введено декілька новаційних змін, а саме:
− посилено роль Президента РФ у визначенні необхідності проведення РД. Якщо раніше такі повноваження мали тільки вищі органи законодавчої і виконавчої влади [62, ст. 2], при цьому, як бачимо, на першому місці стояли органи законодавчої влади, то з 1995 року в рамках своїх повноважень ці питання вирішували Президент РФ і Федеральне Зібрання  [66, ст. 2]. Фактично Президент РФ повністю сконцентрував у своїх руках повноваження щодо вирішення питань «провадження розвідувальної діяльності, ... виходячи з неможливості або недоцільності забезпечення безпеки РФ іншими способами» [66, ст. 2];
− введено новий принцип РД, якого не було в попередній редакції − принцип «поєднання гласних і негласних методів та засобів» [66, ст. 4]. На нашу думку затверджуючи цей принцип, законотворці намагалися, так би мовити, «заспокоїти» громадськість, переконавши її в тому, що спеціальні розвідувальні служби, які використовуватимуть гласні та негласні методи і засоби в їх поєднанні, не звільняються від громадського контролю і не перетворюються у спеціальні закриті секретні служби. Суттєво скориговано принцип підконтрольності та підзвітності вищим органам законодавчої і виконавчої влади Російської Федерації. У новій редакції цей принцип вже визначено як принцип «підконтрольності Президенту Російської Федерації і Федеральному Зібранню». Як бачимо, посилено роль Президента РФ у питаннях контролю над діяльністю органів зовнішньої розвідки;
− скореговано одну з цілей РД, а саме: «забезпечення Президента Російської Федерації, Федерального Зібрання і Уряду Російської Федерації розвідувальною інформацією» [66, ст. 5]. У попередній редакції формулювання було таке: «забезпечення вищих органів законодавчої і виконавчої влади Російської Федерації розвідувальною інформацією». Зауважимо, що порівняно з іншими гілками влади суттєво зріс статус Президента РФ як першої і найвищої інстанції в питаннях забезпечення інформацією;
− стаття 6 «Повноваження органів зовнішньої розвідки Російської Федерації» має дуже важливі доповнення, які сформульовано так: «для провадження своєї діяльності Служба зовнішньої розвідки Російської Федерації може, маючи власне ліцензування та сертифікацію, купувати, розробляти (за винятком криптографічних засобів захисту), створювати, експлуатувати інформаційні системи, системи зв’язку і системи передачі даних, а також засоби захисту інформації від витоку технічними каналами» [66, ст. 6];
− розширено матеріально-технічне забезпечення. Так, статтю 7 «Фінансування і матеріально-технічне забезпечення органів зовнішньої розвідки Російської Федерації» доповнено положенням про те, що «органи зовнішньої розвідки можуть мати службовий житловий фонд, який формується в порядку, встановленому урядом РФ» [66ст. 7];
− скореговано сфери діяльності між СЗР РФ, органом зовнішньої розвідки Міністерства оборони РФ, органом зовнішньої розвідки ФАУЗІ при Президентові РФ та органом зовнішньої розвідки Федеральної прикордонної служби РФ;
− більш чітко і ширше визначено повноваження Президента РФ у питаннях керівництва органами зовнішньої розвідки. Так, за новою редакцією Президент РФ «особисто визначає завдання розвідувальної діяльності» (у попередній редакції − Президент РФ мав робити це «спільно з Верховною Радою РФ» [62, ст. 12]), а також вирішує доцільність «укладання договорів міжвідомчого характеру між органами зовнішньої розвідки Російської Федерації і розвідувальними й контррозвідувальними службами іноземних держав» [66, ст. 12];
− значно розширено перелік споживачів розвідувальної інформації. Якщо за попередньою редакцією споживачами були Верховна Рада РФ, Президент РФ і визначені ним державні органи, то за новою редакцією розвідувальна інформація надається насамперед Президентові РФ, обом палатам Федеральних Зборів, Уряду РФ та федеральним органам виконавчої і судової влади, підприємствам, установам і організаціям, перелік яких визначає Президент РФ. Розвідувальна інформація може надаватися також федеральним органам виконавчої влади, що входять до складу сил забезпечення безпеки РФ [66, ст. 14];
− розширено повноваження Президента РФ щодо визначення ним особисто порядку направлення до іноземних держав офіційних представників органів зовнішньої розвідки у рамках встановлених взаємовідносин органів зовнішньої розвідки РФ з розвідувальними і контррозвідувальними службами іноземних держав [66, ст. 15];
− доповнено критерії, за якими громадянина РФ може бути прийнято на службу як співробітник органу зовнішньої розвідки. За новою редакцією він має бути тільки громадянином РФ і при цьому не бути громадянином (підданим) іноземної держави. Також указано, що чисельність співробітників органів зовнішньої розвідки встановлює виключно Президент РФ. Крім того, в новій редакції Закону визначено граничний вік перебування на військовій службі співробітників органів зовнішньої розвідки, можливість встановлення їм особливих умов оплати праці, додаткові гарантії і заходи правової та соціальної підтримки; закріплено проходження співробітниками обов’язкової державної дактилоскопічної реєстрації [66, ст. 17];
− доповнено перелік осіб, до яких органи зовнішньої розвідки не в праві звертатися за конфіденційним сприянням. За новою редакцією, крім визначених у попередній редакції народних депутатів, суддів і прокурорів усіх рівнів, до переліку увійшли священнослужителі і повноважні представники офіційно зареєстрованих у РФ релігійних організацій. Стосовно осіб, що конфіденційно співпрацюють (співпрацювали) з органами зовнішньої розвідки, статтю 19 нового Закону доповнено дуже важливим положенням про те, що відомості про таких осіб не підлягають розсекречуванню у зв’язку із закінченням максимально допустимого терміну засекречування відомостей, що становлять державну таємницю [66, ст. 19];
− упорядковано контроль над діяльністю органів зовнішньої розвідки з боку парламентських комітетів (підкомітетів) обох палат шляхом «перевірки Рахунковою палатою Російської Федерації виконання затверджених Державною Думою і Радою Федерації кошторисів витрат на утримання органів зовнішньої розвідки Російської Федерації. Для цього в Рахунковій палаті Російської Федерації створюється спеціальна група з числа її членів. Означена група має право запитувати від органів зовнішньої розвідки Російської Федерації документи з питань виконання кошторисів витрат, заслуховувати на своїх закритих засіданнях звіти керівників органів зовнішньої розвідки Російської Федерації з цих питань». Крім того, члени парламентських комітетів (підкомітетів) і спеціальної групи Рахункової палати Російської Федерації, співробітники їх апаратів вправі приступати до виконання своїх обов’язків … тільки після оформлення допуску до відомостей, що становлять державну таємницю, в порядку, встановленому Законом Російської Федерації «Про державну таємницю». Члени парламенту обох палат отримують відомості про органи зовнішньої розвідки виключно через відповідні комітети (підкомітети) палат Федеральних Зборів. Дії членів Ради Федерації і депутатів Державної Думи, співробітників апаратів палат Федеральних Зборів не мають створювати загрозу розголошення відомостей про осіб, які конфіденційно співпрацюють (співпрацювали) з органам зовнішньої розвідки, про належність конкретних осіб до кадрового складу органів зовнішньої розвідки, а також про методи і засоби, що використовувалися цими органами [66, ст. 24];
− обмежено обсяг питань щодо діяльності органів зовнішньої розвідки, що підлягають прокурорському нагляду. Так, за новою редакцією Закону «відомості про осіб, які надають (надавали) органам зовнішньої розвідки Російської Федерації конфіденційне сприяння, а також про організацію, методи і засоби діяльності органів зовнішньої розвідки Російської Федерації не є предметом прокурорського нагляду» [66, ст. 25].
До другого (початкового) етапу слід віднести прийняття Закону РФ «Про оперативно-розшукову діяльність» від 12 серпня 1995 року [90]. У ньому на відміну від Закону від 13 березня 1992 року [64] право на провадження ОРД надано також РО Міністерства оборони РФ і ФАУЗІ РФ, але із застереженнями: «оперативні підрозділи органу зовнішньої розвідки Міністерства оборони Російської Федерації та органу зовнішньої розвідки Федерального агентства урядового зв’язку та інформації при Президентові Російської Федерації проводять оперативно − розшукові заходи тільки для забезпечення безпеки зазначених органів зовнішньої розвідки і в разі, якщо проведення цих заходів не стосується повноважень органів, зазначених в пунктах 1–7 частини першої цієї статті (курсив наш. − В.П.)» [90, ст. 13]. Тобто РО Міністерства оборони РФ і ФАУЗІ можуть вести ОРД виключно для забезпечення власної безпеки за умови, якщо їх заходи не належатимуть до компетенції інших органів, що мають право на проведення ОРД (кримінальної поліції, контррозвідувальних органів, податкової поліції, митних органів та ін.). Але відповідно до цього Закону Служба зовнішньої розвідки РФ залишається поряд з іншими правоохоронними органами повноправним суб’єктом провадження ОРД без будь-яких обмежень.
До другого (початкового) етапу можна віднести також прийняття постанови Урядом РФ від 15 квітня 1995 року, згідно з якою СЗР РФ наділялася правом на ліцензування діяльності підприємств, організацій та установ для проведення робіт, пов’язаних із використанням відомостей, що становлять державну таємницю [91].
Третій (основний) етап розвитку системи правового регулювання організації і діяльності РО РФ характеризується подальшим удосконаленням нормативно-правових актів, які було прийнято в період, що охоплює перший та другий етапи, визначенням остаточної кількості органів зовнішньої розвідки та їх компетентності, а також приведенням питань правового статусу співробітників розвідки та їх соціального захисту у відповідність до обстановки, що склалася навколо РФ, та до завдань, які вони мали вирішувати на той час.
Третій етап починається з січня 1996 року. Він характеризується прийняттям 31 травня 1996 року Закону РФ «Про оборону» [92], згідно з яким вперше органи зовнішньої розвідки РФ у ранзі «інших військ, військових формувань та органів» почали брати участь у вирішенні питань оборони [ст. 17]. До речі, в Законі РФ «Про оборону» від 24 вересня 1992 року [93] про органи зовнішньої розвідки РФ не згадувалося.
Дуже важливим для діяльності органів зовнішньої розвідки було прийняття 28 березня 1998 року Закону РФ «Про обов’язкове державне страхування життя і здоров’я військовослужбовців, громадян, призваних на військові збори, осіб рядового і керівного складу органів внутрішніх справ Російської Федерації, Державної протипожежної служби, співробітників установ і органів кримінально-виконавчої системи, співробітників військ національної гвардії Російської Федерації» [94], згідно з яким життя і здоров’я військовослужбовців - співробітників РО визначались об’єктами обов’язкового державного страхування. Законом було затверджено перелік близьких родичів, яким страхові установи мали виплачувати гроші в разі загибелі (смерті) застрахованої особи, а також встановлено розміри відповідних виплат.
Порівняно з першою редакцією Закону РФ «Про статус військовослужбовців» від 22 січня 1993 року, у другій редакції цього закону від 27 травня 1998 року [95] було уточнено та дещо розширено права, свободи, обов’язки і відповідальність військовослужбовців - співробітників органів зовнішньої розвідки.
Оскільки згідно із Законом РФ «Про зовнішню розвідку» [66] співробітниками органів зовнішньої розвідки РФ можуть бути, крім військовослужбовців, державні цивільні службовці кадрового складу, а також державні цивільні службовці і працівники, які не входять до кадрового складу, дуже важливе значення мало прийняття Закону РФ «Про державну цивільну службу Російської Федерації» від 27 липня 2004 року [96]. У цьому законі було детально визначено правовий статус цивільного службовця (його основні права, обов’язки, обмеження та заборони, пов’язані із цивільною службою; вимоги до службової поведінки та обов’язкового надання відомостей про доходи і витрати, майно і зобов’язання майнового характеру, про надання відомостей щодо розміщення інформації в інформаційно-телекомунікаційній мережі Інтернет»; зміст і форми службового контракту, терміни дії контракту, граничний вік перебування на цивільній службі, підстави для відсторонення від займаної посади цивільної служби, підстави та наслідки розірвання службового контракту, службовий час та час відпочинку, оплата праці, державні гарантії на цивільній службі, заохочення та нагородження тощо.
На третьому (основному) етапі СЗР РФ міцно й остаточно зайняла своє місце у структурі російських силових відомств поряд з такими відомствами, як Міністерство оборони, Міністерство внутрішніх справ, ФСБ, Міністерство з питань цивільної оборони, надзвичайних ситуацій і ліквідації наслідків стихійного лиха тощо. Про це яскраво свідчить Указ Президента РФ «Про особисті штандарти» від 13 березня 2000 року, яким директору СЗР РФ поряд з іншими керівниками силових відомств дозволяється «засновувати як особливо почесні персоніфіковані знаки відмінності» свій особистий штандарт керівника зовнішньої розвідки РФ [97, п. 1]. Особливе місце СЗР РФ у структурі російських силових відомств буде підтверджено в Указах Президента РФ «Про заходи з протидії тероризму» [98] та «Про Міжвідомчу комісію з питань протидії екстремізму в Російській Федерації» [99].
Умовно третій етап закінчився прийняттям 2 травня 2006 року Закону РФ «Про порядок розгляду звернень громадян Російської Федерації» [100]. Саме цим Законом було завершено формування правових відносин між органами зовнішньої розвідки та суспільством, громадськістю і громадянами РФ. Закон регулює правові відносини, пов’язані з реалізацією конституційного права громадян РФ звертатися до державних органів, а також встановлює порядок розгляду звернень громадян державними органами. Згідно зі статтею 2 громадяни мають право звертатися особисто, а також надсилати індивідуальні і колективні звернення, включаючи звернення об’єднань громадян, зокрема юридичних осіб, до РО РФ та їх посадових осіб. Розгляд звернень громадян має бути обов’язковим і безоплатним [100, п.3 ст.2 і 9].
Четвертий (сучасний) етап характеризується удосконаленням раніше виданих та прийняттям нових нормативно-правових актів щодо участі органів зовнішньої розвідки РФ у боротьбі з тероризмом, корупцією, екстремізмом, а також удосконаленням системи захисту інформації про функціонування розвідувальних структур, визначенням порядку розповсюдження інформації про розвідку. 
На початку ХХІ століття, одразу ж після завершення Російсько-Чеченського конфлікту, держава поставила перед спеціальними службами дуже відповідальне завдання − боротьба з міжнародним тероризмом, який оголосив «священну війну» проти Росії. Велика роль у цій боротьбі відводилась органам зовнішньої розвідки РФ. З метою удосконалення державного управління у сфері протидії тероризму Указом Президента РФ від 15 лютого 2006 року [101] було створено Національний антитерористичний комітет (НАК), до складу якого ввійшов директор СЗР РФ. Основними напрямами діяльності НАК було забезпечення координації діяльності федеральних органів виконавчої влади, органів виконавчої влади суб’єктів РФ та органів місцевого самоврядування, спрямованої на протидію тероризму, а також підготовка відповідних пропозицій Президенту РФ. 
Значною віхою для подальшого удосконалення організації та діяльності органів зовнішньої розвідки було прийняття Закону РФ «Про протидію корупції» від 25 грудня 2008 року [102]. Цим Законом встановлювались основні принципи протидії корупції, правові та організаційні основи запобігання корупції і боротьби з нею, мінімізації і ліквідації наслідків корупційних правопорушень у всій системі державних органів РФ, зокрема в органах зовнішньої розвідки. У законі було чітко визначено поняття корупції: «зловживання службовим становищем, надання хабару, отримання хабару, зловживання повноваженнями, комерційний підкуп або інше незаконне використання фізичною особою свого посадового становища всупереч законним інтересам суспільства і держави з метою отримання вигоди у вигляді грошей, цінностей, іншого майна або послуг майнового характеру, інших майнових прав для себе або для третіх осіб або незаконне надання такої вигоди вказаній особі іншими фізичними особами» [ст. 1]. Законом було введено низку заборон окремим категоріям осіб відкривати та мати рахунки (вклади), зберігати готівкові грошові кошти і цінності в іноземних банках, розташованих за межами РФ, володіти або користуватися іноземними фінансовими інструментами [ст. 7.1]. Крім того, в Законі було визначено обмеження і обов’язки, що накладаються на осіб, які займають державні посади в РФ [102, ст. 12.2].
На підставі цього Закону та згідно із Законом РФ «Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації» від 30 грудня 2015 року [103] до статті 17 Закону РФ «Про зовнішню розвідку» [66] було внесено суттєві зміни щодо заборон для співробітників органів зовнішньої розвідки РФ, а саме:
− військовослужбовцям і державним цивільним службовцям органів зовнішньої розвідки РФ, їх подружжю і неповнолітнім дітям забороняється відкривати та мати рахунки (вклади), зберігати готівкові грошові кошти і цінності в іноземних банках, розташованих за межами РФ, володіти і (або) користуватися іноземними фінансовими інструментами, якщо це не пов’язано з РД;
− військовослужбовці, державні цивільні службовці та працівники органів зовнішньої розвідки РФ, які мають зареєстроване за межами РФ право власності на майно, зобов’язані в термін, визначений керівником органу зовнішньої розвідки Російської Федерації або керівником федерального органу виконавчої влади, у віданні якого перебуває орган зовнішньої розвідки, вжити заходів для його відчуження. У разі неможливості вжиття таких заходів у зв’язку з арештом, забороною розпорядження, накладеними компетентними органами іноземної держави відповідно до законодавства цієї держави, на території якої перебуває майно, або у зв’язку з іншими обставинами, що не залежать від волі вказаних осіб, такі заходи має бути вжито протягом одного року з дня, коли стало можливо їх прийняття. Кожен випадок невиконання таких вимог підлягає розгляду в установленому порядку на засіданні атестаційної комісії.
Крім того, Законом РФ від 30 грудня 2015 року [103] було суттєво обмежено можливості співробітників зовнішньої розвідки щодо вільного встановлення контактів з іноземцями та користування інформаційно-телекомунікаційною мережею «Інтернет»: 
− військовослужбовцям, державним цивільним службовцям і працівникам органів зовнішньої розвідки РФ дозволяється встановлювати контакти з особами, щодо яких наперед відомо, що вони є іноземними громадянами, звертатися до іноземних засобів масової інформації, міжнародних організацій, некомерційних організацій, які виконують функції іноземного агента, а також розміщувати свої персональні дані в таких Інтернет-спільнотах, як соціальні мережі, блоги (мікроблоги) та інші комунікативні канали в порядку та на умовах, які визначаються керівником органу зовнішньої розвідки РФ або керівником федерального органу виконавчої влади, у віданні якого перебуває орган зовнішньої розвідки Російської Федерації [103, ст. 3].
Четвертий етап розвитку системи правового регулювання організації і діяльності РО РФ характеризується також подальшим правовим забезпеченням доступу до інформації про діяльність російської розвідки представників громадськості, засобів масової інформації, фізичних та юридичних осіб. Щодо цього дуже показовим було прийняття Закону РФ «Про забезпечення доступу до інформації про діяльність державних органів і органів місцевого самоврядування» від 9 лютого 2009 року [104]. Згідно з цим Законом органи зовнішньої розвідки РФ мали, як і інші державні структури, надавати повний доступ до інформації про свою діяльність, за винятком випадків, коли інформацію віднесено у встановленому законом порядку до такої, що становить державну або іншу таємницю, що охороняється законом [ст. 5]. Перелік відомостей, що належать до інформації з обмеженим доступом, а також порядок віднесення вказаних відомостей до інформації з обмеженим доступом встановлюється Законом РФ «Про інформацію, інформаційні технології та про захист інформації» від 27 липня 2006 року [105].
Останньою крапкою у створенні міцної розвідувальної структури – СЗР РФ – було підписання Президентом РФ 31 жовтня 2009 року Указу «Про заснування геральдичного знаку − емблеми, прапора і стягу Служби зовнішньої розвідки Російської Федерації» (разом із затвердженням Положення про геральдичний знак − емблему і прапор Служби зовнішньої розвідки Російської Федерації, Положення про стяг Служби зовнішньої розвідки Російської Федерації) [106]. Цими нормативно-правовими актами, на нашу думку було завершено становлення одного з найпотужніших у світі розвідувальних органа. 
Як зазначалося вище, вже на третьому (основному) етапі в результаті активізації законотворчих процесів СЗР РФ зайняла гідне місце серед інших державних структур (Міністерства оборони РФ, Міністерства внутрішніх справ РФ, Федеральної служби безпеки РФ та ін.) як одне з потужних силових відомств. На четвертому (сучасному) етапі це було закріплено Указом Президента РФ від 26 липня 2011 року «Про Міжвідомчу комісію з питань протидії екстремізму в Російській Федерації» [99]. Згідно з цим Указом у складі Міжвідомчої комісії серед шістнадцяти інших керівників силових відомств був і директор СЗР РФ, а в числі інших керівників відомств (міністра внутрішніх справ РФ, директора ФСБ РФ, міністра юстиції РФ, голови Слідчого комітету РФ та заступника секретаря Ради Безпеки РФ – за узгодженням) він входив до складу Президії цієї Комісії.
Суттєвим кроком на четвертому етапі було підписання 2010 року Президентом РФ Указу «Про внесення змін до Положення про Службу зовнішньої розвідки Російської Федерації, затвердженого Указом Президента Російської Федерації від 19 липня 2004 року № 945» [107]. Згідно з цим Указом СЗР РФ отримала право:
− на організацію підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації співробітників СЗР Росії, а також осіб, які претендують на заміщення посад кадрового складу СЗР Росії [п. п.16, п.8];
− на розміщення в установленому порядку замовлень, укладання державних контрактів та інших цивільно-правових договорів на поставку товарів, виконання робіт, надання послуг для державних потреб у встановленій сфері діяльності; розробку й виготовлення спеціальних технічних засобів ведення і забезпечення РД, а також їх закупівлю, зберігання та облік [п. п.18, п.8].
Відповідно до частини 1 статті 14 Закону РФ «Про забезпечення доступу до інформації про діяльність державних органів і органів місцевого самоврядування» від 9 лютого 2009 року [108] 10 серпня 2011 року Президент РФ підписав Указ «Про затвердження переліку інформації про діяльність Служби зовнішньої розвідки Російської Федерації, що розміщується в мережі Інтернет» [109]. Крім того, Президент своїм Указом зобов’язав керівництво СЗР РФ забезпечити:
− розміщення в інформаційно-телекомунікаційній мережі Інтернет інформації про діяльність Служби згідно з Переліком за винятком інформації з обмеженим доступом;
− додержання строків розміщення інформації;
− достовірність інформації, що розміщується в Інтернеті, та своєчасність її оновлення [п. 2].
У переліку інформації про діяльність СЗР РФ визначено три категорії інформацій: 
− перша категорія – загальна інформація;
− друга категорія − інформація про діяльність СЗР РФ;
− третя категорія − інформація про роботу СЗР РФ із зверненнями (заявами) громадян (фізичних осіб), організацій (юридичних осіб), громадських об’єднань, державних органів, органів місцевого самоврядування.
До першої категорії належить така інформація:
− повна і скорочена назва СЗР РФ, її поштова адреса, адреса електронної пошти, телефони довідкової служби – інформація має бути актуальною;
− відомості про повноваження СЗР РФ відповідно до федеральних законів і Положення про СЗР РФ − інформація має бути актуальною;
− відомості про керівників СЗР РФ (прізвище, ім’я та по батькові, інші відомості за їх згодою) – інформацію розміщують протягом трьох робочих днів від дня призначення на посаду;
− офіційна символіка СЗР РФ.
До другої категорії належить така інформація:
− про надання СЗР РФ послуг у сфері ліцензування діяльності організацій, яким потрібен допуск до проведення за кордоном робіт, пов’язаних з використанням відомостей, що становлять державну таємницю − інформація має бути актуальною;
− про встановлені форми звернень, заяв та інших документів, що приймаються СЗР РФ до розгляду – інформація має бути актуальною;
− про порядок вступу громадян на військову службу до СЗР РФ, адреса електронної пошти, номери телефонів, за якими можна дістати інформацію довідкового характеру − інформація має бути актуальною.
До третьої категорії належить така інформація:
− про порядок розгляду звернень громадян (фізичних осіб), організацій (юридичних осіб), громадських об’єднань, державних органів, органів місцевого самоврядування; нормативно-правові акти, що регулюють питання розгляду звернень – інформацію розміщують протягом п’яти робочих днів від дня затвердження акту;
− про порядок і час прийому громадян (фізичних осіб), представників організацій (юридичних осіб), громадських об’єднань, державних органів, органів місцевого самоврядування – інформацію розміщують протягом п’яти робочих днів від дня затвердження порядку;
− про найменування структурного підрозділу, до функцій якого віднесено організацію прийому громадян (фізичних осіб), представників організацій (юридичних осіб), громадських об’єднань, державних органів, органів місцевого самоврядування та забезпечення розгляду їх звернень; адреса електронної пошти, номери телефонів, за якими можна дістати інформацію довідкового характеру − інформація має бути актуальною;
− про іншу інформацію щодо діяльності СЗР РФ, яка підлягає розміщенню в мережі Інтернет відповідно до федеральних законів, указів Президента РФ, постанов уряду РФ, наказів СЗР РФ – інформацію розміщують в терміни, які встановлено федеральними законами, актами Президента РФ, Уряду РФ та наказами СЗР РФ.
Стосовно інформації про діяльність інших органів зовнішньої розвідки РФ, яку можна розміщувати в мережі Інтернет, на цей час відкритих нормативно-правових актів не існує.
Поряд із правовим визначенням органів зовнішньої розвідки РФ як суто розвідувальних структур російський законодавець на всіх чотирьох етапах робив все належне для того, щоб закріпити за РО також статус звичайних державних структур. Невипадково Закон РФ «Про контрактну систему у сфері закупівель товарів, робіт, послуг для забезпечення державних і муніципальних потреб» від 5 квітня 2013 року [110] на сайтах всіх органів зовнішньої розвідки РФ було представлено як одну із складових правової основи їх діяльності.
Впродовж останніх п’яти років російський законодавець активно удосконалював систему правового регулювання організації і діяльності органів зовнішньої розвідки РФ, поступово розширюючи їх повноваження. Щодо цього варто згадати два Укази Президента РФ від 28 листопада 2014 року № 737 і 738: «Про компетентні органи Російської Федерації, які передбачені Угодою держав − учасниць Співдружності Незалежних Держав про співробітництво в питаннях матеріально-технічного забезпеченні компетентних органів та які ведуть боротьбу з тероризмом та іншими насильницькими проявами екстремізму» [111] та «Про компетентні органи Російської Федерації, які передбачені Угодою про співробітництво в підготовці спеціалістів антитерористичних підрозділів у навчальних закладах компетентних органів держав – учасниць Співдружності Незалежних Держав» [112]. Згідно з цими указами СЗР РФ визначено як компетентний орган РФ поряд із ФСБ РФ, МВС РФ і Генеральною прокуратурою РФ [111, п. 1; 112, п. 1].
Істотно розширив повноваження СЗР РФ Закон РФ «Про внесення змін у Федеральний закон «Про протидію тероризму» та окремі законодавчі акти Російської Федерації в частині установлення додаткових заходів протидії тероризму і забезпечення суспільної безпеки» від 6 липня 2016 року [113], наділивши її правом «отримувати на безоплатній основі від державних органів і державних позабюджетних фондів необхідні для виконання покладених на неї обов’язків інформаційні системи і (або) бази даних, зокрема можливість віддаленого доступу до них (курсив наш. − В.П.), за винятком випадків, коли федеральними законами встановлено заборону на передачу таких систем і (або) баз даних органам зовнішньої розвідки» [ст. 4].

2.3 Характеристика сучасних конституційно-правових засад та принципів діяльності розвідувальних органів 

Загально відомо, що правова основа – це правовий базис, фундамент, спираючись на який функціонує вся система РО. Тому, правову основу РД, як виду державно-правової діяльності, має складати вся сукупність законодавчих та інших нормативно-правових актів, у рамках яких вона починається, розвивається та припиняється, і, відповідно, у рамках яких можуть і мають діяти всі суб’єкти РД та інші суб’єкти, які потрапляють або залучаються до її сфери. 
Отже, під правовою основою організації та діяльності органів зовнішньої розвідки можна розуміти всю систему нормативних актів, що визначають концептуальні засади, функції, компетенцію, форми і методи діяльності РО, а також їх структурних підрозділів. Для цих актів характерним є те, що правові норми, які в них містяться, є переважно імперативними тобто вони містять категоричні приписи, які безпосередньо визначають поведінку суб’єктів суспільних відносин, умови яких не можуть бути змінені на власний розсуд цих суб’єктів [114, с. 107].
Незважаючи на те що РД пов’язана з досить специфічною сферою відносин і значною мірою діяльність органів зовнішньої розвідки відрізняється від діяльності інших державних органів, в цілому система нормативних актів, що містять правові норми і які регламентують РД, має ту ж принципову структуру і підпорядкована тим самим закономірностям, на яких будується правове регулювання всієї державної діяльності в РБ та РФ, всього державного механізму обох країн.
Разом з тим, незважаючи на схожість загальних принципів побудови правової основи будь-якого державного органу, правове регулювання питань організації та діяльності РО має і ряд характерних особливостей. B більшій мірі ці особливості випливають із специфіки самої РД (специфічність цілей, завдань, функцій, повноважень, компетенції тощо), але не в меншій − обумовлені особливостями побудови правових систем двох країн у складі Союзної Держави.
Інакше кажучи, нормативно-правові акти у сфері РД розробляються та приймаються російськими і білоруськими законодавцями точно так, як і акти в інших сферах державного функціонування, тобто за загальними підходами. Тому, визначення правовими нормами принципів РД, її правової основи, дотримання прав, свобод і законних інтересів громадян тощо, фактично нічим не відрізняється від подібних норм в законах про діяльність інших державних органів.
Також, можна констатувати схожість законодавств РБ та РФ у сфері діяльності правоохоронних, контррозвідувальних і розвідувальних органів, особливо визначення в них тих правових норм, що стосуються, знову ж таки, принципів діяльності, її правової основи, дотримання конституційних прав та свобод людини і громадянина тощо.
 Таким чином, визначення у законодавстві про РО правової основи їх діяльності, дуже схожі за формою із подібними правовими нормами в законах про правоохоронні і контррозвідувальні органи, але за змістом – є суттєві особливості.
Аналізуючи нормативно-правові акти РБ та РФ у сфері діяльності «силових структур», у тому числі і органів зовнішньої розвідки, привертає увагу той факт, що в кожному з них є окрема стаття або пункт про правову основу діяльності. Так, в Законі РФ «Про зовнішню розвідку» [66] у статті 3, яка має назву «Правова основа розвідувальної діяльності», читаємо: «правову основу розвідувальної діяльності становлять Конституція Російської Федерації, цей Федеральний закон, інші федеральні закони та інші нормативні правові акти федеральних органів державної влади, що стосуються зовнішньої розвідки Російської Федерації. Органи зовнішньої розвідки Російської Федерації в межах своїх повноважень і відповідно до законодавства Російської Федерації видають нормативні правові акти, що регулюють їх діяльність». 
В Законі РБ «Про органи державної безпеки Республіки Білорусь» [115] також у статті 3 визначено правову основу діяльності органів державної безпеки, а отже і РО, що входить до їх складу: «правовою основою діяльності органів державної безпеки є Конституція Республіки Білорусь, цей Закон, укази і декрети Президента Республіки Білорусь, інші акти законодавства Республіки Білорусь. Якщо міжнародними договорами Республіки Білорусь встановлено інші правила, ніж ті, які містяться в цьому Законі, то застосовуються правила міжнародних договорів Республіки Білорусь».
Проаналізувавши положення наведених правових норм законів, можна дійти висновку про те, що правова основа РД обох країн має багаторівневу структуру та умовно складається, якнайменш, з чотирьох рівнів, що можуть мати власні підрівні, а саме: конституції (основні закони) – найвищий рівень; закони – галузевий рівень; інші нормативно-правові акти – підзаконний рівень; міжнародно-правові угоди і договори – міжнародний рівень.
Конституційне джерело повноважень і функціонування розвідувальних органів.
В основних законах незалежних держав пострадянського простору [71 - 87] закладено підвалини функціонування будь-якого державного органу, у тому числі й розвідки. Ретельно розглянемо це на прикладі конституційних положень Білорусі та Росії, оскільки вони є типовими для інших країн.
Білоруська та російська правові системи належать до романо-германської правової сім’ї, тому під час визначення конституційного джерела повноважень будь-якого державного органу, у тому числі й органу зовнішньої розвідки, досить часто доводиться вдаватися не до буквального текстуального порівняння окремих визначень конституції із визначеннями досліджуваного нормативного акту про РО, а до вельми розширеного тлумачення часом цілковито коротких і лаконічних саме конституційних положень та формулювань. 
Дійсно, ані в Конституції РБ [37], ані в Конституції РФ [70] неможливо знайти жодного слова про СЗР РФ, КДБ РБ, воєнну, прикордонну розвідку тощо або про їх діяльність. Тобто в них не міститься прямих згадок або безпосередніх посилань на РД або на органи, що уповноважені вести подібну діяльність. 
Натомість, в Основних Законах двох держав є багато загальних правових ідей, які для діяльності розвідки мають дуже важливе практичне значення. Говорячи про правову основу РД, в першу чергу необхідно говорити про її конституційну основу, бо саме конституцією регулюються найважливіші суспільні відносини, у тому числі й в сфері РД, саме в ній закріплюються принципи організації, функціонування і компетенція органів держави, до яких відносяться органи зовнішньої розвідки, саме вона є гарантом демократії, свободи і справедливості, дотримання прав та свобод людини і громадянина під час застосування спеціальних сил, методів та засобів розвідки. З усіх нормативно-правових актів саме конституція є стабільним правовим актом постійної дії, що відповідно до принципу верховенства права дає можливість створювати та підтримувати на її основі у належному стані всю правову основу діяльності РО.
Розглянемо ці конституційні положення та спробуємо надати їм відповідного додаткового правового тлумачення.
В Конституціях обох держав в одних з перших статей визначається, що людина, його права, свободи і гарантії та їх реалізація є найвищою цінністю і метою суспільства та держави [37, ст. 2; 70, ст. 2]. Це конституційне положення трансформувалось в нормативно-правових актах про діяльність РО таким чином, що зовнішня розвідка шляхом протидії зовнішнім загрозам зобов’язана в першу чергу захищати інтереси особистості, а вже потім суспільства і держави: «зовнішня розвідка – особливий вид діяльності суб’єктів зовнішньої розвідки, який передбачає захист життєво важливих інтересів особистості (курсив наш. − В.П.), суспільства і держави» [46, пп.1.1.]; «зовнішня розвідка Російської Федерації… покликана захищати безпеку особистості (курсив наш. − В.П.), суспільства і держави від зовнішніх загроз» [66, ст. 1].
Серед перших статей в обох Конституціях визначено домінування принципу верховенства права, що передбачає організацію діяльності держави, її органів та посадових осіб виключно в межах конституційних приписів і прийнятих відповідно до неї актів законодавства. Це положення також знайшло своє відображення у нормативно-правових актах про РД, коли у статтях про визначення правової основи діяльності розвідки на першому місці стоїть саме Конституція [66, ст. 3].
В конституційних положеннях про гарантії основних прав і свобод людини і громадянина (право на життя, здоров’я, на чисте довкілля, таємницю листування, телефонних розмов, поштових відправлень, телеграфних повідомлень, недоторканості житла, майна тощо) зазначається, що їх порушення можливе лише на підставі судового рішення або у випадках, коли це спеціально визначено законом. Найбільш повно це конституційне положення повторено і розкрито в Законі РБ «Про органи державної безпеки Республіки Білорусь»: «держава гарантує повагу і дотримання прав, свобод та законних інтересів громадян при здійсненні органами державної безпеки своєї діяльності. Обмеження громадян в їх правах і свободах органами державної безпеки (їх співробітниками) допускається тільки у випадках, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами Республіки Білорусь. Громадяни та організації, які вважають, що їх права і законні інтереси ущемлені діями (бездіяльністю) співробітників органів державної безпеки, має право оскаржити ці дії (бездіяльність) в вищестоящий орган державної безпеки або вищій посадовій особі, прокурору або до суду. Діяльність органів державної безпеки, методи і засоби, що застосовуються ними, не мають завдавати шкоди особі, майну громадян та організацій, а також завдавати шкоди навколишньому середовищу. Органи державної безпеки не мають права розголошувати відомості, що порочать честь, гідність чи ділову репутацію громадянина, відомості про його приватне життя, якщо інше не передбачено цим Законом та іншими законодавчими актами Республіки Білорусь. У разі порушення співробітниками органів державної безпеки прав і свобод громадян керівник відповідного органу державної безпеки зобов’язаний вжити заходів щодо захисту та відновлення цих прав і свобод, відшкодування заподіяної шкоди та притягнення винних до відповідальності, встановленої законодавчими актами Республіки Білорусь» [115, ст. 5]. Наведений приклад із Закону РБ [115], прямо свідчить наскільки повно білоруський законодавець продублював і розкрив положення Конституції РБ в статті п’ятій цього Закону.
Можна навести ще один яскравий приклад дублювання і розкриття конституційного положення в нормативно-правовому акті про діяльність білоруських органів державної безпеки, до складу яких входить зовнішня розвідка. Так, в статті 8 Конституції РБ [37] визначається, що «Республіка Білорусь визнає пріоритет загальновизнаних принципів міжнародного права і забезпечує відповідність їм законодавства». Тепер подивимось, як це конституційне положення трансформувалось в Законі РБ [115]: «якщо міжнародними договорами Республіки Білорусь встановлено інші правила, ніж ті, які містяться в цьому Законі, то застосовуються правила міжнародних договорів Республіки Білорусь» [115, ст. 3].
Дуже важливими конституційними положеннями є визначення президентів обох країн головнокомандувачами своїх збройних сил та іншими військовими формуваннями [37, ст. 84; 70, ст. 83]. Ці положення, цілком зрозуміло, трансформувались у законодавство про діяльність органів зовнішньої розвідки. Так, згідно із Законом РФ «Про зовнішню розвідку» [66] Президент РФ:
–	визначає необхідність здійснення РД, якщо забезпечення безпеки РФ іншими способами неможливо або недоцільно [ст. 2];
–	першим серед всіх інших споживачів отримує розвідувальну інформацію, яка необхідна йому для прийняття рішень в політичній, економічній, оборонній, науково-технічній та екологічній сферах [ст. 5];
–	створює, реорганізую або скасовує самостійний орган зовнішньої розвідки; за поданням керівника відповідного федерального органу виконавчої влади приймає рішення про створення, реорганізацію або скасування органу зовнішньої розвідки у складі федерального органу виконавчої влади [ст. 10];
–	затверджує положення про органи зовнішньої розвідки РФ [ст. 10];
–	здійснює загальне керівництво органами зовнішньої розвідки; визначає завдання РД; контролює і координує діяльність органів зовнішньої розвідки РФ; приймає в межах повноважень, визначених федеральними законами, рішення з питань, пов'язаних із зовнішньою розвідкою, в тому числі з питань доцільності укладення договорів міжвідомчого характеру між органами зовнішньої розвідки РФ та розвідувальних і контррозвідувальних служб іноземних держав; призначає керівників органів зовнішньої розвідки Російської Федерації [ст. 12];
–	визначає споживачів розвідувальної інформації серед федеральних органів виконавчої та судової влади, підприємств, установ та організацій [ст. 14];
–	особисто вимагає від керівників органів зовнішньої розвідки надання достовірної, об’єктивної та своєчасної розвідувальної інформації; за надання інформації, що не відповідає цим критеріям, керівники РО несуть персональну відповідальність перед Президентом РФ [ст. 14];
–	визначає порядок направлення в іноземні держави представників органів зовнішньої розвідки [ст. 15];
–	визначає порядок взаємодії органів зовнішньої розвідки з федеральними органами виконавчої влади в питаннях, що стосуються надання сприяння органам зовнішньої розвідки в здійсненні РД [ст. 16];
–	визначає порядок реалізації гарантій і заходів правової та соціальної підтримки військовослужбовців органів зовнішньої розвідки і членів їх сімей [ст. 17];
–	встановлює чисельність співробітників органів зовнішньої розвідки РФ [ст. 17];
–	підписує та видає нормативно-правові акти відповідно до яких керівником органу зовнішньої розвідки або керівником федерального органу виконавчої влади, в структуру якого входить орган зовнішньої розвідки Російської Федерації, приймається рішення відносно військовослужбовців органів зовнішньої розвідки, які досягли граничного віку перебування на військовій службі, про укладення контракту, про термін нового контракту або про відмову в укладанні контракту [ ст. 17];
–	підписує, видає нормативно-правові акти та визначає порядок щодо встановлення особливих умов оплати праці, додаткових гарантій та заходів правової і соціальної підтримки державних цивільних службовців та працівників органів зовнішньої розвідки РФ [ст. 17];
–	визначає порядок здійснення заходів щодо забезпечення безпеки осіб, які конфіденційно співробітничають (співробітничали) із органами зовнішньої розвідки РФ, та членів їх сімей [ст. 19];
–	встановлює порядок здійснення соціального захисту особи, яка конфіденційно співробітничає (співробітничала) з органом зовнішньої розвідки РФ і не є громадянином РФ [ст. 23].
Дещо скромніше, але положення білоруської конституції стосовно повноважень Президента РБ як головнокомандувача Збройними силами та іншими військовими формуваннями також були трансформовані в норми Указу Президента РБ «Про питання зовнішньої розвідки» [46], згідно з яким Президент РБ:
–	видає нормативно-правові акти з метою визначення суб’єктів зовнішньої розвідки, сфер їх діяльності, а також правового становища і соціальних гарантій працівників розвідувальних служб, членів їх сімей та осіб, які надають (надавали) конфіденційне сприяння цим службам [преамбула];
–	першим серед всіх інших споживачів отримує розвідувальну інформацію, яка необхідна йому для прийняття рішень в політичній, економічній, воєнній, інформаційній, гуманітарній та інших сферах [пп.1.9.];
–	здійснює загальне керівництво суб’єктами зовнішньої розвідки шляхом реалізації своїх повноважень безпосередньо або через Раду Безпеки РБ [пп.1.7.];
–	в індивідуальному порядку вирішує питання надання соціального захисту особам, що конфіденційно співробітничають (співробітничали) з розвідувальними службами і не є громадянами РБ [пп.1.18.].
В нормативно-правових актах про органи зовнішньої розвідки обох країн також знайшли своє відображення конституційні положення про повноваження уряду, парламенту, прокуратури. Це стосується питань парламентського контролю та прокурорського нагляду за діяльністю РО [66, ст.24, 25], реалізації постановами урядів прийнятих президентами рішень про правовий та соціальний захист співробітників розвідки, осіб, які конфіденційно співробітничають з ними тощо.
Розвиваючи ідеї Конституцій РБ та РФ, галузеве законодавство містить низку положень, які безпосередньо регулюють відносини у сфері РД та складають наступний рівень нормативно-правової регламентації.
До цього рівня необхідно віднести, в першу чергу, Закон РФ «Про зовнішню розвідку» [66] як основний нормативно-правовий акт, що регулює суспільні відносини у сфері РД. Він містить 26 статей, якими регламентовано, відповідно: поняття зовнішньої розвідки та складових РД; правову основу РД; принципи та цілі РД; повноваження органів зовнішньої розвідки; фінансування та матеріально-технічне забезпечення органів зовнішньої розвідки; захист відомостей про органи зовнішньої розвідки; зв’язок органів зовнішньої розвідки з громадськістю; створення органів зовнішньої розвідки; сфери діяльності органів зовнішньої розвідки; керівництво органами зовнішньої розвідки; методи і засоби РД; надання розвідувальної інформації; принципи і форми взаємодії органів зовнішньої розвідки між собою, органів зовнішньої розвідки з федеральними органами виконавчої влади, що здійснюють КРД, та органами державної охорони, а також з розвідувальними та контррозвідувальними службами іноземних держав; взаємодія органів зовнішньої розвідки з федеральними органами виконавчої влади, підприємствами, установами і організаціями; поняття співробітника органу зовнішньої розвідки, кадрового складу органів зовнішньої розвідки та особи, яка здійснює конфіденційне сприяння органам зовнішньої розвідки; правове становище співробітників органів зовнішньої розвідки; відповідальність співробітників органів зовнішньої розвідки; соціальна підтримка співробітників органів зовнішньої розвідки та членів їх сімей; соціальний захист особи, що здійснює (здійснювала) конфіденційне сприяння органу зовнішньої розвідки; парламентський контроль за діяльністю органів зовнішньої розвідки; прокурорський нагляд; набрання законом чинності.
До галузевого рівня також можна віднести Закон РБ «Про органи державної безпеки Республіки Білорусь» [115], оскільки білоруська зовнішня розвідка знаходиться у складі КДБ РБ. Серед 40 статей цього Закону більшість має безпосереднє відношення до діяльності РО, що входить до складу органу державної безпеки, відповідно: призначення органів державної безпеки; система органів державної безпеки; правова основа діяльності органів державної безпеки; принципи діяльності органів державної безпеки; дотримання прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб; захист відомостей про органи державної безпеки; основні завдання органів державної безпеки; основні напрями діяльності органів державної безпеки; поняття зовнішньої розвідки; права органів державної безпеки; обов’язки органів державної безпеки; застосування зброї, спеціальних засобів і фізичної сили; взаємодія органів державної безпеки з іншими державними органами, громадськими об’єднаннями, організаціями іноземних держав, іншими організаціями та фізичними особами; поняття співробітника органу державної безпеки; правовий захист співробітників органів державної безпеки; забезпечення власної безпеки співробітників органів державної безпеки та членів їх сімей; соціальний захист співробітників органів державної безпеки; поняття особи, яка сприяє органам державної безпеки; інформаційне забезпечення органів державної безпеки; визначення засобів озброєння і оснащення органів державної безпеки; фінансове і матеріально-технічне забезпечення органів державної безпеки; контроль за діяльністю органів державної безпеки; прокурорський нагляд.
До цього ж рівня можна віднести Закони РФ:
–	Закон РФ від 05.03.1992 № 2446-1 «Про безпеку»;
–	Федеральний Закон від 12.08.1995 № 144-ФЗ «Про оперативно-розшукову діяльність»;
–	Закон РФ  від 21.07.1993 № 5485–1 «Про державну таємницю»;
–	Федеральний Закон від 31.05.1996 № 61–ФЗ «Про оборону»;
–	Федеральний Закон від 28.03.1998 № 52–ФЗ «Про обов’язкове державне страхування життя і здоров’я військовослужбовців, громадян, що призвані на військові зборі, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ Російської Федерації, Державної протипожежної служби, органів з контролю за обігом наркотичних засобів і психотропних речовин, співробітників установ та органів кримінально-виконавчої системи»;
–	Федеральний Закон від 27.05.1998 № 76–ФЗ «Про статус військовослужбовців»;
–	Федеральний Закон від 27.07.2004 № 79–ФЗ «Про державну цивільну службу Російської Федерації»;
–	Федеральний Закон від 02.05.2006 № 59–ФЗ «Про порядок розгляду звернень громадян Російської Федерації»;
–	Федеральний Закон від 25.12.2008 № 273–ФЗ «Про протидію корупції»;
–	Федеральний Закон від 09.02.2009 № 8–ФЗ «Про забезпечення доступу до інформації про діяльність державних органів і органів місцевого самоврядування»;
–	Федеральний Закон від 05.04.2013 № 44–ФЗ «Про контрактну систему у сфері закупівель товарів, робіт, послуг для забезпечення державних і муніципальних потреб».
До галузевого рівня можна віднести наступні Закони РБ:
–	Закон Республіки Білорусь від 9 липня 1999 р. № 289–З «Про оперативно-розшукову діяльність»;
–	Закон Республіки Білорусь від 3 січня 2002 р. № 77–З «Про боротьбу з тероризмом»;
–	Закон Республіки Білорусь від 19 липня 2010 р. № 170–З «Про державні секрети»;
–	Закон Республіки Білорусь від 11 листопада 2008 р. № 454–З «Про органи прикордонної служби Республіки Білорусь»;
–	Закон Республіки Білорусь від 4 січня 2014 р. № 122–З «Про основи діяльності з профілактики правопорушень»;
–	Закон Республіки Білорусь від 10 листопада 2008 р. № 455–З «Про інформацію, інформатизацію та захист інформації» тощо.
Перелічені вище законодавчі акти галузевого рівня прямо не регламентують РД, однак своїми приписами вони або визначають межі завдань, цілей чи безпосередньо об’єктів цієї діяльності, або впливають на специфічні відносини, які виникають, розвиваються та припиняються під час здійснення РД вповноваженими суб’єктами.
До третього (підзаконного) рівня правової основи РД можна віднести укази, розпорядження, директиви президентів обох країн, наприклад, щодо питань окремих пріоритетних напрямів та розвідувальних завдань, організаційно-функціональних аспектів діяльності органів зовнішньої розвідки тощо; урядові постанови та розпорядження; численні нормативно-правові акти відомчого та міжвідомчого характеру на рівні наказів (спільних наказів), доручень, вказівок, різноманітних приписів тощо. Вони здебільшого містять відомості, що становлять державну таємницю, тому, відповідно, мають гриф обмеження доступу.
У якості прикладів, наведемо низку російських нормативно-правових актів третього (підзаконного) рівня:
– Указ Президента РФ  від 20.12.1995 № 1280 «Про встановлення Дня робітника органів безпеки Російської Федерації»;
–	Указ Президента РФ  від 13.03.2000 № 485 «Про особисті штандарти»;
–	Указ Президента РФ від 15.02.2006 № 116 «Про заходи з протидії тероризму»;
–	Указ Президента РФ від 09.10.2007 № 1349 «Про директора Служби зовнішньої розвідки Російської Федерації»;
–	Указ Президента РФ від 31.10.2009 № 1233 «Про затвердження геральдичного знаку – емблеми, прапора і стягу Служби зовнішньої розвідки Російської Федерації (разом з «Положенням про геральдичний знак – емблему і прапор Служби зовнішньої розвідки Російської Федерації», «Положенням про стяг Служби зовнішньої розвідки Російської Федерації»);
–	Указ Президента РФ від 10.08.2011 № 1074 «Про затвердження переліку інформації про діяльність Служби зовнішньої розвідки Російської Федерації, що розміщується в мережі Інтернет»;
–	Указ Президента РФ від 30.04.2010 № 529 «Про внесення змін до Положення про Службу зовнішньої розвідки Російської Федерації, затверджене Указом Президента Російської Федерації від 19 липня 2004 № 945» [107]. Цим Указом СЗР РФ наділяється правом організовувати підготовку, перепідготовку та підвищення кваліфікації співробітників СЗР РФ, а також осіб, що претендують на заміщення посад кадрового складу в СЗР РФ; у встановленому порядку розміщувати замовлення, укладати державні контракти та інші цивільно-правові договори на поставку товарів, виконання робіт, надання послуг для державних потреб у встановленій сфері діяльності; здійснює розробку та виготовлення спеціальних технічних засобів ведення і забезпечення РД, а також їх закупівлю, зберігання та облік;
–	Постанова Уряду РФ від 15.04.1995 № 333 «Про ліцензування діяльності підприємств, установ і організацій з проведення робіт, пов’язаних з використанням відомостей, що становлять державну таємницю, створенням засобів захисту інформації, а також із здійсненням заходів і (або) наданням послуг із захисту державної таємниці» [91];
–	Постанова Уряду РФ від 09.04.1999 № 397 «Про затвердження переліку федеральних органів виконавчої влади, що наділяються повноваженнями оформлювати і видавати паспорта військовослужбовцям та особам цивільного персоналу, які проходять військову службу або працюють в цих федеральних органах, а також про порядок і умови оформлення і видачі ними паспортів» [116]. Згідно цієї Постанови СЗР РФ наділяється повноваженнями щодо оформлення та видачі своїм співробітникам та цивільним робітникам паспортів для виїзду за межі РФ та повернення до неї;
–	Наказ МВС Росії, Міноборони Росії, ФСБ Росії, ФСО Росії, ФМС Росії, СЗР Росії, ФСВВ Росії, ФСКН Росії і Слідчого комітету Російської Федерації від 27 вересня 2013 р. № 76/703/509/507/1820/42/535/398/68 «Про затвердження Інструкції про порядок надання результатів оперативно-розшукової діяльності органу дізнання, слідчому або суду» [117]. 
До білоруських нормативно-правових актів третього (підзаконного) рівня у якості прикладів можна навести: 
Указ Президента Республіки Білорусь від 25 березня 2003 р. № 116 «Про питання зовнішньої розвідки»;
–	Указ Президента Республіки Білорусь від 25 квітня 2005 р. № 186 «Про затвердження Положення про порядок проходження військової служби»;
–	Указ Президента Республіки Білорусь від 1 вересня 2010 р. № 450 «Про ліцензування окремих видів діяльності»;
–	Указ Президента Республіки Білорусь від 9 листопада 2010 р. № 575 «Про затвердження Концепції національної безпеки Республіки Білорусь»;
–	Указ Президента Республіки Білорусь від 25 лютого 2011 р. № 68 «Про деякі питання у сфері державних секретів»;
–	Указ Президента Республіки Білорусь від 23 липня 2013 р. № 325 «Про деякі питання Комітету державної безпеки»; 
–	Директива Президента Республіки Білорусь № 2 від 27 грудня 2006 р. «Про дебюрократизацію державного апарату та підвищення якості забезпечення життєдіяльності населення»;
–	Розпорядження Президента Республіки Білорусь від 26.06.2006 № 217рп «Про затвердження Директиви щодо політики Республіки Білорусь відносно Організації Договору про колективну безпеку»;
–	Постанова Ради Міністрів Республіки Білорусь від 10 квітня 2004 р. № 400 «Про затвердження Положення про порядок надання допуску фізичним особам до державних секретів»;
–	Постанова Ради Міністрів Республіки Білорусь від 1 серпня 2012 р. № 722 «Про деякі питання проведення експертизи зразків спеціальних технічних засобів, що призначені для негласного отримання інформації»;
–	Постанова Комітету державної безпеки Республіки Білорусь від 14 березня 2005 р. № 6 «Про затвердження Інструкції про порядок розгляду звернень та організацію прийому громадян в органах державної безпеки Республіки Білорусь, організаціях та підрозділах, що знаходяться в їх підпорядкуванні»;
–	Постанова Комітету державної безпеки  Республіки Білорусь від 27 листопада 2014 р. № 31 «Про затвердження Інструкції про порядок проведення органами державної безпеки Республіки Білорусь опитування з використанням поліграфу».
Четвертий рівень – міжнародний – складають численні міжнародно-правові угоди і договори, які укладаються урядами РБ та РФ з урядами іноземних держав і в реалізації яких беруть участь органи зовнішньої розвідки цих двох країн. Наприклад, Положення про ввезення на митну територію Євразійського економічного союзу та вивезення з митної території Євразійського економічного союзу шифрувальних (криптографічних) засобів. Додаток № 9 до Рішення Колегії Євразійської економічної комісії від 21 квітня 2015 р. № 30 (в редакції Рішення Колегії Євразійської економічної комісії від 06.10.2015 №131); Меморандум про взаєморозуміння між Урядом Республіки Білорусь та Урядом Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії про співробітництво в сфері боротьби з незаконним обігом наркотичних засобів, організованою злочинністю та міжнародним тероризмом (підписаний в м. Лондоні 13 березня 1995 р.); Угода між Урядом Республіки Білорусь і Урядом Словацької Республіки про співробітництво в боротьбі з тероризмом, незаконною торгівлею наркотиками та іншими видами організаційної злочинності (підписана в м. Братиславі 14 листопада 2001 року); Угода між Урядом Республіки Білорусь і Урядом Литовської Республіки про співробітництво в боротьбі з організованою злочинністю, незаконним обігом наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, тероризмом та іншими видами злочинів (підписана в м. Вільнюсі 3 жовтня 2005 року); Розпорядження Уряду Російської Федерації від 23 лютого 2015 року № 280–р «Про підписання Угоди між Урядом Російської Федерації та Урядом Республіки Кіпр про співробітництво в боротьбі з тероризмом»; Розпорядження Уряду Російської Федерації від 25 червня 2016 року № 1314–р «Про підписання Угоди між Урядом Російської Федерації та Урядом Республіки Союз Мьянма про співробітництво в галузі боротьби з тероризмом» та ін.
Основні матеріали даного розділу опубліковані у наукових статтях автора [18, 19, 118 - 121] та в одноосібному монографічному дослідженні [122].
Висновки до розділу.
1. Обраний дисертантом набір наукових методів, принципів, форм і способів дослідницької діяльності дозволив повно і всебічно розкрити специфіку теми дисертації, досягти поставленої мети та вирішити сформульовані у вступі завдання відповідно до визначених об’єкту і предмету дослідження.
2. Проаналізувавши законодавчі та інші нормативно-правові акти, що регламентують питання організації і діяльності білоруських та російських РО радянських часів (1917 – 1990 рр.), можна констатувати: 
–	оскільки РБ та РФ у радянський період були у складі єдиної держави, їх розвідувальні структури мали однакові історичні корені, у своїй діяльності вони керувались єдиними нормативно-правовими актами, з плином часу у них формувались однакові стереотипи й погляди щодо способів і методів ведення РД;
–	у радянський період не існувало відкритої законодавчої бази з питань організації і діяльності розвідувальних та контррозвідувальних органів. Положення конституцій та окремих законів не поширювалися на розвідувальні органи. Вони діяли поза правовими приписами чинного відкритого законодавства, а здебільшого – всупереч йому;
–	діяльність РО, як і всієї системи спеціальних служб колишнього Радянського Союзу, була вкрай політизованою, вони перебували під постійним впливом Комуністичної партії, основні керівні нормативно-правові документи потрібно було обов’язково узгоджувати з ЦК КПРС;
–	аналіз усіх розглянутих нормативно-правових документів свідчить про те, що в радянські часи не було ніякого контролю над діяльністю РО з боку законодавчої, виконавчої та судової влади. Не було жодних правових приписів щодо звітності про їх діяльність перед парламентським органом, не було також і прокурорського нагляду. Не було навіть чіткого визначення порядку та механізму контролю з боку Комуністичної партії. Усе це сприяло створенню умов для необмеженого, безконтрольного використання спецслужб, зокрема розвідки, окремими особами, які перебували тоді при владі, у власних інтересах, про що свідчать  історичні факти участі органів державної безпеки у масових політичних репресіях інакодумців;
–	 невдалою виявилася конструктивна спроба передати Міністерству закордонних справ СРСР в лютому 1949 року створений Комітет Інформації при Раді Міністрів СРСР. Тоді радянська розвідка діяла б під «дахом» зовнішньополітичного відомства за прикладом Британської розвідки МІ-6. Якби ця ідея дістала подальшого розвитку, можливо, РО СРСР мали б зовсім інший статус і діяли б в іншій правовій площині. 
 3. Формування і розвиток правової основи організації і діяльності розвідувальних органів − перманентний процес у державному управлінні, який передбачає постійне регулювання правовими нормами доволі складної системи суспільних відносин у сфері РД. Ці відносини виникають між державою та суспільством, органами державної влади і громадянами, між співробітниками органів зовнішньої розвідки та населенням, між представниками розвідки та іноземцями (особами без громадянства) тощо. Поняття правове регулювання тісно пов’язано з поняттям правовий вплив, під яким розуміють вплив права на суспільне життя, свідомість та поведінку людей. Якщо правова основа діяльності органів зовнішньої розвідки буде повною і розгорнутою, це без сумніву, сприятиме позитивному ставленню суспільства та громадян до розвідки, спонукатиме їх до надання всілякої підтримки у протидії загрозам ззовні. А. В Ліпунцова правильно вважає, що правовий вплив – поняття широке, характеризує всі напрями і форми впливу права на суспільне життя, зокрема виступає як ідеологічний виховний фактор [123, С. 30]. Таким чином, ці поняття співвідносяться один з одним як частина і ціле, оскільки правове регулювання є однією з форм впливу права на соціальні процеси. 
Сучасний стан законодавства у сфері діяльності розвідки свідчить про те, що за роки незалежності держави пострадянського простору пройшли непростий шлях розвитку та формування не зовсім досконалої, але адекватної вимогам часу нормативно-правової бази, що дає можливість регулювати суспільні відносини у сфері РД. Сьогодні нормативно-правова база у цій специфічній сфері являє собою ефективний механізм, що сприяє вирішенню завдань держави і суспільства, пов’язаних із забезпеченням національної безпеки, задоволенням потреб людей жити і працювати в безпечному середовищі. 
Незважаючи на те, що вже діє певна кількість нормативно-правових актів, як законів, так і підзаконних актів, однак чинний правовий масив є недостатнім. До того ж, на нашу думку, він характеризується фрагментарністю, невпорядкованістю та неуніфікованістю, що призводить до ускладнень в правозастосовній діяльності. Зваживши на вказані недоліки українському законодавцю потрібно систематизувати правові норми у сфері РД, а також узгодити їх з іншими нормами, що регулюють КРД та ОРД, функціонування державних органів, зокрема органів правоохоронної системи. 

Список використаних джерел
1.	Конституция (Основной Закон) Российской Социалистической Федеративной Советской Республики (принята V Всероссийским съездом Советов на заседании 10 июля 1918 г.). URL: http://www.hist.msu.ru/ER/Etext/cnst1918.htm (дата звернення: 05.11.2016).
2.	Конституция Социалистической Советской Республики Беларусь (принята 1-м съездом Советов БССР 3 февраля 1919 г.). URL: http://icpo-vad.tripod.com/const-ssrb.html (дата звернення: 05.11.2016).
3.	ГПУ (1922-1923), ОГПУ – Объединенное Государственное Политическое Управление при СНК СССР (1923-1934). URL: http://protivpytok.org/sssr/osnovnye-vexi-razvitiya-organov-gosudarstvennoj-bezopasnosti/ogpu (дата звернення: 12.01.2017).
4.	Основной Закон (Конституция) Союза Советских Социалистических Республик (принят второй сессией ЦИК СССР первого созыва 6 июля 1923 г. и в окончательной редакции II съездом Советов СССР 31 января 1924 г.). URL: http://www.hist.msu.ru/ER/Etext/cnst1924.htm (дата звернення: 22.01.2017).
5.	Конституция (Основной Закон) Белорусской Социалистической Советской Республики (принята VIII Всебелорусским Съездом Советов Рабочих, Крестьянских и Красноармейских Депутатов 11 апреля 1927 г.). URL: http://pravo.by/pravovaya-informatsiya/pomniki-gistoryi-prava-belarusi/kanstytutsyynae-prava-belarusi/kanstytutsyi-belarusi/konstitutsiya-1927-goda/ (дата звернення: 22.01.2017).
6.	Плотникова Н. С. Комитет информации при Совете Министров СССР. URL: http://knowledge.su/k/komitet-informatsii-pri-sovete-ministrov-sssr (дата звернення: 12.01.2017).
7.	Об образовании Комитета государственной безопасности при Совете Министров СССР: Указ Президиума Верховного Совета СССР от 13 марта 1954 г. № 137/49. URL: https://ru.wikisource.org/wiki/ (дата звернення: 02.02.2017).
8.	CENTRAL INTELLIGENCE AGENCY ACT OF 1949 (Chapter 227; 63 Stat. 208; approved June 20, 1949) [As Amended Through P.L. 112–87, Enacted January 3, 2012]. URL: http://legcounsel.house.gov/Comps/CIA49.pdf (дата звернення: 12.03.2017).
9.	Положение о Комитете государственной безопасности при Совете Министров СССР и его органах на местах: утв. на заседании Президиума ЦК КПСС, протокол № 200/XVIII от 9 января 1959 г., строго секретно. URL: http://shieldandsword.mozohin.ru/documents/statement9159.htm (дата звернення: 02.02.2017).
10.	Об органах государственной безопасности в СССР: Закон СССР от 16 мая 1991 г. № 2159-I. URL: http://shieldandsword.mozohin.ru/documents/law16591.htm (дата звернення: 12.03.2017).
11.	О введении в действие Положения о разведывательных подразделениях КГБ при Советах Министров союзных и автономных республик и УКГБ по краям и областям: приказ КГБ при СМ № 00127 от 7 сентября 1966 г. URL: http://shieldandsword.mozohin.ru/documents/order00127.htm (дата звернення: 02.02.2017).
12.	Конституция (Основной Закон) Союза Советских Социалистических Республик: принята на внеочередной седьмой сессии Верховного Совета СССР девятого созыва 7 октября 1977 г. URL: http://www.hist.msu.ru/ER/Etext/cnst1977.htm (дата звернення: 09.03.2017).
13.	Север А. История КГБ. Щит и меч. К 90-летию ВЧК. Москва: Алгоритм, 2008. 336 с. URL: https://ru.wikipedia.org/wiki/ (дата звернення: 15.03.2017).
14.	Крючков В. А. Личное дело. Москва: Эксмо, 2003. 480 с. URL: https://ru.wikipedia.org/wiki/ (дата звернення: 15.03.2017).
15.	Инструкция по учету агентуры в органах государственной безопасности СССР: утв. приказом Председателя Комитета государственной безопасности СССР от 4 июля 1983 г. № 00145. URL: http://belolipeckaja.ru/prikaz/prikaz-00145-kgb.php (дата звернення: 22.03.2017).
16.	Положение об агентурном аппарате и доверенных лицах органов государственной безопасности СССР: введено в действие приказом Председателя Комитета государственной безопасности СССР от 4 июля 1983 г. № 00140. URL: http://davnym-davno.livejournal.com/86360.html (дата звернення: 22.03.2017).
17.	Инструкция о задачах и обязанностях оперативных работников контрразведывательных подразделений органов КГБ, направляемых в кратковременные командировки за границу в составе делегаций, туристских групп, творческих и спортивных коллективов, групп военных и иных специалистов: приложение к приказу КГБ при СМ СССР № 006 от 12 января 1974 г.. URL: http://mgsupgs.livejournal.com/1515557.html (дата звернення: 22.03.2017).
18.	 Прощаєв В. В. Правове регулювання організації та діяльності розвідувальних органів за радянських часів (1917 – 1990 роки). Науковий фаховий журнал Право і суспільство, № 3, 2019. С. 63 – 68. DOI https://doi.org/10.32842/2078-3736-2019-3-1-11
19.	Прощаєв В. В. Зовнішня розвідка за радянських часів: правове регулювання організації та діяльності. Науково-практичний господарсько-правовий журнал «Підприємництво, господарство і право», № 5, 2019. С. 205 – 209. DOI https://doi.org/10.32849/2663-5313/2019.5.38 
20.	Декларация о государственном суверенитете Российской Советской Федеративной Социалистической Республики от 12 июня 1990 г. URL: http://constitutions.ru/?p=2924.
21.	Декларация Верховного Совета Белорусской ССР о государственном суверенитете Белорусской Советской Социалистической Республики от 27 июля 1990 года № 1427 – ХІІ. URL: http://constitutions.ru/?p=2941
22.	О государственной независимости Республики Казахстан: Конституционный закон Республики Казахстан от 16 декабря 1991 года № 1007-XII. URL: https://online.zakon.kz/document/?doc_id=1000798
23.	О приостановлении действия некоторых статей Конституции Республики Молдова: Закон Республики Молдова от 27 августа 1991 г. URL:  http://lex.justice.md/index.php?action=view&view=doc&lang=2&id=317221
24.	Декларация о независимости Республики Молдова: принята Парламентом Республики Молдова в Кишиневе 27 августа 1991 г. URL: http://www.presedinte.md/rus/declaration
25.	Декларация Верховного Совета Латвийской Советской Социалистической Республики о восстановлении независимости Латвийской Республики: принята Верховным Советом Латвийской ССР 4 мая 1990 г. URL: http://www.gorby.ru/userfiles/latvia.pdf
26.	Акт о восстановлении государственной независимости Грузии, Тбилиси, 9 апреля 1991 г. 12 часов 30 минут. URL: http://www.gorby.ru/userfiles/gruzia(1).pdf
27.	Декларация о независимости Армении: принята 23.08.1990 г. URL: http://www.parliament.am/legislation.php?sel=show&ID=2602&lang=rus
28.	О восстановлении государственной независимости: Конституционный Акт Азербайджанской Республики от 18 октября 1991 г. №222-XII. URL: http://base.spinform.ru/show_doc.fwx?rgn=2889
29.	Об изменении в системе органов государственного управления Республики Беларусь: Закон Республики Беларусь от 23 октября 1991 г. №1187–XII. URL: http://pravo.levonevsky.org/bazaby/zakon/zakb1444.htm (дата звернення: 12.08.2016).
30.	О Временном положении о Комитете государственной безопасности Республики Беларусь: постановление Верховного Совета Республики Беларусь от 15 января 1992 г. № 1413–XII. URL: http://pravo2000by.narod.ru/baza31/d30667.htm (дата звернення: 19.03.2017).
31.	О Вооруженных Силах, дислоцирующихся на территории Республики Беларусь: постановление Верховного Совета Республики Беларусь от 11 января 1992 г. № 1403–XII. URL: http://pravo.levonevsky.org/bazaby/org66/master/text1355.htm (дата звернення: 15.03.2017).
32.	О Вооруженных Силах Республики Беларусь: постановление Верховного Совета Республики Беларусь от 18 марта 1992 г. № 1530–XII. URL: http://pravo.kulichki.com/zak2007/bz61/dcm61472.htm (дата звернення: 18.03.2017).
33.	О переподчинении формирований Вооруженных Сил, дислоцирующихся на территории Республики Беларусь, Министерству обороны: постановление Совета Министров Республики Беларусь от 6 мая 1992 г. № 262. URL: http://pravo.levonevsky.org/bazaby/org507/sbor21/texw0149.htm (дата звернення: 20.03.2017).
34.	Об обороне: Закон Республики Беларусь от 3 ноября 1992 г. № 1902–XII. URL: http://base.spinform.ru/show_doc.fwx?rgn=1990 (дата звернення: 20.03.2017).
35.	О пограничных войсках Республики Беларусь: Закон Республики Беларусь от 5 ноября 1992 г. № 1911–XII. URL: http://pravo.levonevsky.org/bazaby/zakon/zakb1369.htm (дата звернення: 21.03.2017).
36.	Об оперативно-розыскной деятельности: Закон Республики Беларусь от 12 ноября 1992 г. № 1932–XII.  URL: http://pravo.levonevsky.org/bazaby/zakon/zakb1367.htm (дата звернення: 23.03.2017).
37.	Конституция Республики Беларусь с изменениями и дополнениями, принятыми на республиканских референдумах 24 ноября 1996 г. и 17 октября 2004 г. URL: http://mir.pravo.by/library/section_1/constitution/costitutions/constitution_ru/ (дата звернення: 25.03.2017).
38.	Концепция национальной безопасности Республики Беларусь: утв. Указом Президента Республики Беларусь от 17 июля 2001 г. № 390 URL: http://laws.newsby.org/documents/ukazp/pos04/ukaz04074.htm (дата звернення: 12.04.2017).
39.	Временные общевоинские уставовы Вооруженных Сил Республики Беларусь: утв. Указом Президента Республики Беларусь от 4 июня 1997 г. № 318. URL: http://pravo.levonevsky.org/bazaby/org459/sbor6/text5979.htm (дата звернення: 19.04.2017).
40.	Об органах государственной безопасности Республики Беларусь: Закон Республики Беларусь от 3 декабря 1997 г. № 102–З.  URL: http://pravo.levonevsky.org/bazaby/zakon/text87/index.htm
41.	Об оперативно-розыскной деятельности: Закон Республики Беларусь от 9 июля 1999 г. № 289–З. URL: http://pravo.levonevsky.org/bazaby/zakon/zakb0780.htm (дата звернення: 18.04.2017).
42.	Общевоинские уставовы Вооруженных Сил Республики Беларусь: утв. Указом Президента Республики Беларусь от 26 июня 2001 г. № 355. URL: prokuratura.gov.by/sm.aspx?guid=90916 (дата звернення: 18.04.2017).
43.	Военная разведка: история и современность. URL: http://5obr-spn.ru/news/2009-08-22-15 (дата звернення: 14.04.2017).
44.	Положение о Комитете государственной безопасности Республики Беларусь: утв. Указом Президента Республики Беларусь от 18 ноября 2004 г. № 566 / Национальный реестр правовых актов Республики Беларусь. 2004. № 188, 1/6021.
45.	О внесении изменений и дополнений в Закон Республики Беларусь «Об органах государственной безопасности Республики Беларусь»: Закон Республики Беларусь от 4 мая 2005 г. № 16–З. URL: http://laws.newsby.org/documents/laws/law0405.htm (дата звернення: 15.04.2017).
46.	О вопросах внешней разведки: Указ Президента Республики Беларусь от 25 марта 2003 г. № 116. URL: http://pravo.levonevsky.org/
47.	Об органах пограничной службы Республики Беларусь: Закон Республики Беларусь от 11 ноября 2008 г. № 454 – З. URL: http://www.pravo.by/main.aspx?guid=3871&p0=H10800454 (дата звернення: 12.04.2017).
48.	Концепция национальной безопасности Республики Беларусь: утв. Указом Президента Республики Беларусь от 9 ноября 2010 года № 575. URL: http://www.pravo.by/world_of_law/text.asp?RN=P31000575 (дата звернення: 15.04.2017).
49.	Указ Президента Республики Беларусь от 30 декабря 2011 г. № 621 / Национальный реестр правовых актов Республики Беларусь. 2012. № 8, 1/13223.
50.	Указ Президента Республики Беларусь от 24 января 2014 г. № 49 / Национальный правовой Интернет-портал Республики Беларусь. 30.01.2014, 1/14788.
51.	Об органах государственной безопасности Республики Беларусь: Закон Республики Беларусь от 10 июля 2012 г. № 390-З. URL: http://www.kgb.by/ru/zakon390-3/ (дата звернення: 12.04.2017). 
52.	Положение о Комитете государственной безопасности Республики Беларусь: утв. Указом Президента Республики Беларусь от 23 июля 2013 г. № 325.  URL: http://www.kgb.by/ru/ukaz325/ (дата звернення: 22.04.2017).
53.	Об оперативно-розыскной деятельности: Закон Республики Беларусь от 15 июля 2015 г. № 307–З.  URL:  http://kgb.by/ru/zakon289-3/ (дата звернення: 23.04.2017).
54.	План подготовки законопроектов на 2002 год: затв. Указм Президента Республики Беларусь от 20 декабря 2001 г. № 764. URL: http://laws.newsby.org/documents/ukazp/pos03/ukaz03778.htm (дата звернення: 25.04.2017).
55.	О подготовке законопроектов республиканскими органами государственного управления в 2014 году: постановление Совета Министров Республики Беларусь от 27 января 2014 г. № 74. URL: http://www.expert.by/EC/monitorings/203389.txt (дата звернення: 25.04.2017).
56.	Лукашенко А. Г. Мир и развитие: Выступление Президента Республики Беларусь при обращении к белорусскому народу и Национальному собранию Республики Беларусь 29 апреля 2015 г. / Совет. Белоруссия. 2015. 30 апр. С. 1–8. URL: http://www.sb.by/sovetskaya-belarus/article/ (дата звернення: 26.04.2017).
57.	Временное положение о Центральной службе разведки СССР: утв. Указом Президента СССР от 25 ноября 1991 г. № УП–2883. URL: http://www.libussr.ru/doc_ussr/usr_19727.htm (дата звернення: 28.04.2017).
58.	О реорганизации органов государственной безопасности: Закон СССР от 3 декабря 1991 г. № 124–Н. URL: http://shieldandsword.mozohin.ru/documents/law31291.htm (дата звернення: 28.04.2017).
59.	Об образовании Службы внешней разведки РСФСР: Указ Президента РСФСР от 18 декабря 1991 г. № 293. URL: http://kremlin.ru/acts/bank/581(дата звернення: 24.04.2017).
60.	О директоре Службы внешней разведки Российской Федерации: Указ Президента Российской Федерации от 26 декабря 1991 г. № 316. URL: http://www.kremlin.ru/acts/bank/661(дата звернення: 24.04.2017).
61.	Официальный взгляд СВР на историю службы в период распада СССР и возникновения современной РФ. URL: http://svr.gov.ru/history/stage12.htm (дата звернення: 25.04.2017).
62.	О внешней разведке: Закон Российской Федерации от 8 июля 1992 г. № 3245 – I. Ведомости Съезда народных депутатов Российской Федерации и Верховного Совета Российской Федерации. 1992. № 32. Ст. 1869.
63.	О введении в действие Закона Российской Федерации «О внешней разведке»: постановление Верховного Совета Российской Федерации от 8 июля 1992 г. № 3246–I. URL: http://www.szrf.ru/doc.phtml?nb=edition10&issid=1992032000&docid=1123 (дата звернення: 26.04.2017).
64.	Об оперативно-розыскной деятельности в Российской Федерации: Закон Российской Федерации от 13 марта 1992 г. № 2506–1 (ред. от 02.07.1992). URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_390/ (дата звернення: 26.04.2017).
65.	О безопасности: Закон РФ от 5 марта 1992 г. № 2446-1 (ред. от 26.06.2008). URL: http://legalacts.ru/doc/zakon-rf-ot-05031992-n-2446-1-o/.
66.	О внешней разведке: Федеральный Закон Российской Федерации от 10 января 1996 г., № 5–ФЗ. URL: http://www.lawrussia.ru/.
67.	О статусе военнослужащих: Закон Российской Федерации (Ведомости Съезда народных депутатов Российской Федерации и Верховного Совета Российской Федерации, 1993, № 6, ст. 188).
68.	О государственной тайне: Закон РФ от 21 июля 1993 г. № 5485-1 (ред. от 26.07.2017). URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_2481/
69.	О Государственной границе Российской Федерации: Закон Российской Федерации от 1 апреля 1993 г. № 4730–I. URL: http://ps.fsb.ru/law/generaldoc/more.htm%21id%3D10321073%40fsbNpa.html (дата звернення: 12.05.2017).
70.	Конституция Российской Федерации (принята референдумом 12 декабря 1993 г.) (редакция от 30 декабря 2008 г.). URL: www.constitution.ru/ (дата звернення: 12.05.2017).
71.	Конституція України: прийнята на п’ятій сесії Верховної Ради України 28 червня 1996 року. URL:  https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/254%D0%BA/96-%D0%B2%D1%80
72.	Конституция Республики Казахстан: принята на республиканском референдуме 30 августа 1995 г. URL:  https://online.zakon.kz/document/?doc_id=1005029
73.	Конституция Кыргызской Республики: принята референдумом (всенародным голосованием) 27 июня 2010 г. Введена в действие Законом КР от 27 июня 2010 г. URL:  http://cbd.minjust.gov.kg/act/view/ru-ru/202913?cl=ru-ru
74.	Конституция Туркменистана: принята 18 Махтумкули 1992 г. URL:  http://turkmenistan.gov.tm/?id=11808
75.	Конституция Республики Узбекистан: принята 8 декабря 1992 г. на одиннадцатой сессии Верховного совета Республики Узбекистан двенадцатого созыва. URL:  http://constitution.uz/ru
76.	Конституция Республики Таджикистан: принята на всеобщем референдуме 6 ноября 1994 г. URL:  http://base.spinform.ru/show_doc.fwx?rgn=2213
77.	Конституция Латвийской Республики: принята Учредительным собранием 15 февраля 1922 г. URL:  https://www.president.lv/ru/latviiskaya-respublika/konstituciya-latvii
78.	Конституция Литовской Республики: принята всенародным референдумом 25 октября 1992 г. URL: https://www.wipo.int/edocs/lexdocs/laws/ru/lt/lt045ru.pdf
79.	Конституция Эстонской Республики: принята 28 июня 1992 г. URL: https://www.president.ee/ru/republic-of-estonia/constitution-of-the-republic-of-estonia/index.html#15
80.	Конституция Республики Армения: принята на референдуме 5 июля 1995 г. URL: https://www.president.am/ru/constitution-2015/
81.	Конституция Республики Молдова от 29 июля 1994 г.: опубликована 12.08.1994 в Monitorul Oficial Nr. 1.Дата вступления в силу 27.08.1994 г. URL: http://lex.justice.md/viewdoc.php?id=311496&lang=2
82.	Конституция Грузии: принята 24 августа 1995 г. и пересмотрена 15 октября 2010 г. URL: https://www.matsne.gov.ge/ru/document/view/30346?publication=33
83.	Конституция Азербайджанской Республики: принята 12 ноября 1995 г. путём всеобщего народного референдума. URL: www.caa.gov.az/index.php?option=com_k2&view=item&id=93
84.	Конституция Приднестровской Молдавской Республики: принята на референдуме 24 декабря 1995 г. URL: zakon-pmr.com/DetailDoc.aspx?document=36582
85.	Конституция Республики Южная Осетия: принята всенародным голосованием (референдумом)Республики Южная Осетия 8 апреля 2001г. URL: http://www.parliamentrso.org/node/13
86.	Конституция Республики Абхазия: принята на сессии Верховного Совета Республики Абхазия 12-го созыва 26 ноября 1994 г., одобренный всенародным голосованием 3 октября 1999 г. с изменением, принятым на всенародном голосовании (референдуме) 3 октября 1999 г. URL: http://www.apsnypress.info/apsny/constitution/
87.	Конституция Нагорно-Карабахской Республики: принята 10 декабря 2006 г. на референдуме. URL: http://www.nkr.am/ru/constitution-of-Artsakh
88.	Ляхова А. И. Тенденции развития современного российского права и законодательства / А. И. Ляхова // Научные ведомости Белгородского государственного университета. Серия : Философия. Социология. Право. – 2010. – № 20 (91). – Вып. 14. – С. 260–265.
89.	Об органах федеральной службы безопасности в Российской Федерации: Федеральный закон Российской Федерации от 3 апреля 1995 г., № 40–ФЗ. URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_6300/ (дата звернення: 12.05.2017).
90.	Об оперативно-розыскной деятельности: Федеральный закон от 12 августа 1995 г. № 144-ФЗ (ред. от 06.07.2016). URL: http://rulaws.ru/laws/Federalnyy-zakon-ot-12.08.1995-N-144-FZ/
91.	Положение о лицензировании деятельности предприятий, учреждений и организаций по проведению работ, связанных с использованием сведений, составляющих государственную тайну, созданием средств защиты информации, а также с осуществлением мероприятий и (или) оказанием услуг по защите государственной тайны: утверждено постановлением Правительства Российской Федерации от 15 апреля 1995 г. № 333. URL: http://www.consultant.ru/cons/cgi/online.cgi?req=doc&base=LAW&n=173392&fld=13 (дата звернення: 15.05.2017).
92.	Об обороне: Федеральный закон Российской Федерации от 31 мая 1996 г. № 61–ФЗ (действующая редакция, 2016). URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_10591/ (дата звернення: 15.05.2017).
93.	Об обороне: Закон Российской Федерации от 24 сентября 1992 г. № 3531–1. URL: http://docs.cntd.ru/document/9003160 (дата звернення: 15.05.2017).
94.	Об обязательном государственном страховании жизни и здоровья военнослужащих, граждан, призванных на военные сборы, лиц рядового и начальствующего состава органов внутренних дел Российской Федерации, Государственной противопожарной службы, сотрудников учреждений и органов уголовно-исполнительной системы, сотрудников войск национальной гвардии Российской Федерации: Федеральный закон от 28 марта 1998 г. № 52–ФЗ (с изменениями и дополнениями). URL: http://base.garant.ru/12111156/#ixzz4V9rv9BLC  (дата звернення: 15.05.2017).
95.	О статусе военнослужащих: Федеральный закон Российской Федерации от 27 мая 1998 г. № 76–ФЗ (действующая редакция, 2016). URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_18853/ (дата звернення: 19.05.2017).
96.	О государственной гражданской службе Российской Федерации: Федеральный закон Российской Федерации от 27 июля 2004 г. № 79–ФЗ (действующая редакция, 2016).  URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_48601/ (дата звернення: 19.05.2017).
97.	О личных штандартах: Указ Президента Российской Федерации от 13 марта 2000 г. № 485. URL: http://kremlin.ru/acts/bank/15247 (дата звернення: 20.05.2017).
98.	О мерах по противодействию тероризму: Указ Президента Российской Федерации от 15 февраля 2006 г. № 116. URL: https://rg.ru/2006/02/17/antiterror-doc-dok.html (дата звернення: 20.05.2017).
99.	О Межведомственной комиссии по противодействию экстремизму в Российской Федерации: Указ Президента Российской Федерации от 26 июля 2011 г. № 988. URL: http://www.garant.ru/products/ipo/prime/doc/1208833 (дата звернення: 21.05.2017).
100.	О порядке рассмотрения обращений граждан Российской Федерации: Федеральный закон Российской Федерации от 2 мая 2006 г. № 59–ФЗ (действующая редакция, 2016).  URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_59999/ (дата звернення: 22.05.2017).
101.	О мерах по противодействию терроризму: Указ Президента Российской Федерации от 15 февраля 2006 г. № 116. URL: http://kremlin.ru/acts/bank/23441
102.	О противодействии коррупции: Федеральный закон Российской Федерации от 25 декабря 2008 г. № 273–ФЗ (действующая редакция, 2016). URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_82959/ (дата звернення: 22.05.2017).
103.	О внесении изменений в отдельные законодательные акты Российской Федерации: Федеральный закон Российской Федерации от 30 декабря 2015 г. № 468–ФЗ. URL: http://giod.consultant.ru/documents/3707171 (дата звернення: 24.05.2017).
104.	Об обеспечении доступа к информации о деятельности государственных органов и органов местного самоуправления: Федеральный закон Российской Федерации от 9 февраля 2009 г. № 8–ФЗ (действующая редакция, 2016). URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_84602/ (дата звернення: 24.05.2017).
105.	Об информации, информационных технологиях и о защите информации: Федеральный закон Российской Федерации от 27 июля 2006 г. № 149–ФЗ (действующая редакция, 2016). URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_61798/ (дата звернення: 12.06.2017).
106.	Об учреждении геральдического знака – эмблемы, флага и знамени Службы внешней разведки Российской Федерации» (вместе с «Положением о геральдическом знаке – эмблеме и флаге Службы внешней разведки Российской Федерации», «Положением о знамени Службы внешней разведки Российской Федерации»): утв. Указом Президента Российской Федерации от 31 октября 2009 г. № 1233. URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_93275/ (дата звернення: 14.06.2017).
107.	О внесении изменений в Положение о Службе внешней разведки Российской Федерации, утв. Указом Президента Российской Федерации от 19 июля 2004 г. № 945: Указ Президента Российской Федерации от 30 апреля 2010 г. № 529. URL: http://base.garant.ru/198129/ (дата звернення: 14.06.2017).
108.	Об обеспечении доступа к информации о деятельности государственных органов и органов местного самоуправления: Федеральный закон Российской Федерации от 9 февраля 2009 г. № 8–ФЗ (действующая редакция, 2016). URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_84602/ (дата звернення: 16.06.2017).
109.	Об утверждении перечня информации о деятельности Службы внешней разведки Российской Федерации, размещаемой в информационно-телекоммуникационной сети «Интернет»: Указ Президента Российской Федерации от 10 августа 2011 г. № 1074 (в редакции Указа Президента Российской Федерации от 30.09.2013 г. № 743). URL: http://kremlin.ru/acts/bank/33795 (дата звернення: 12.06.2017).
110.	О контрактной системе в сфере закупок товаров, работ, услуг для обеспечения государственных и муниципальных нужд: Федеральный закон Российской Федерации от 5 апреля 2013 г. № 44–ФЗ (действующая редакция, 2016). URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_144624/ (дата звернення: 25.06.2017).
111.	О компетентных органах Российской Федерации, предусмотренных Соглашением государств – участников Содружества Независимых Государств о сотрудничестве в материально-техническом обеспечении компетентных органов, осуществляющих борьбу с терроризмом и иными насильственными проявлениями экстремизма: Указ Президента РФ от 28 ноября 2014 г. № 737. URL: http://www.garant.ru/products/ipo/prime/doc/70707540 (дата звернення: 25.06.2017).
112.	О компетентных органах Российской Федерации, предусмотренных Соглашением о сотрудничестве в подготовке специалистов антитеррористических подразделений в учебных заведениях компетентных органов государств – участников Содружества Независимых Государств: Указ Президента РФ от 28 ноября 2014 г. № 738. URL: http://www.garant.ru/products/ipo/prime/doc/70707538/ (дата звернення: 25.06.2017).
113.	О внесении изменений в Федеральный закон «О противодействии терроризму» и отдельные законодательные акты Российской Федерации в части установления дополнительных мер противодействия терроризму и обеспечения общественной безопасности: Федеральный закон Российской Федерации от 6 июля 2016 № 374–ФЗ. URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_201078/ (дата звернення: 25.06.2017).
114.	Мала енциклопедія теорії держави і права / за заг. ред. Ю. Л. Бошицького. Київ: Вид-во Європейського університету, 2010. 368 с.
115.	Об органах государственной безопасности Республики Беларусь: Закон Республики Беларусь от 10 июля 2012 г. № 390-З. URL: http://www.kgb.by/ru/zakon390-3/ (дата звернення: 12.04.2017).
116.	Об утверждении перечня федеральных органов исполнительной власти, наделяемых полномочиями оформлять и выдавать паспорта военнослужащим и лицам гражданского персонала, проходящим военную службу или работающим в этих федеральных органах, а также о порядке и условиях оформления и выдачи ими паспортов: Постановление Правительства РФ от 9 апреля 1999 г. № 397. URL: https://www.glavbukh.ru/npd/edoc/99_902097081
117.	Об утверждении Инструкции о порядке представления результатов оперативно-розыскной деятельности органу дознания, следователю или в суд: Приказ Министерства внутренних дел Российской Федерации, Министерства обороны Российской Федерации, Федеральной службы безопасности Российской Федерации, Федеральной службы охраны Российской Федерации, Федеральной таможенной службы, Службы внешней разведки Российской Федерации, Федеральной службы исполнения наказаний, Федеральной службы Российской Федерации по контролю за оборотом наркотиков, Следственного комитета Российской Федерации от 27 сентября 2013 г. № 776/703/509/507/1820/42/535/398/68 г. Москва. URL: https://rg.ru/2013/12/13/instrukcia-dok.html
118.	Прощаєв В. В. Законодавчі засади організації та діяльності  розвідувальних органів країн пострадянського простору (Білорусь, Казахстан, Росія, Україна): порівняльний аналіз. Науково-практичний юридичний журнал «Публічне право». №1 (33), 2019. С. 156 – 164.
119.	Прощаєв В. В. Особливості правового регулювання організації і діяльності зовнішньої розвідки Республіки Білорусь та України: порівняльний аналіз. Міжнародний науковий журнал «Інтернаука». Серія: «Юридичні науки». № 3 (17), 2019. С. 56 – 61. URL: https://doi.org/10.25313/2520-2308-2019-3-4973 
120.	Прощаев В. В. Підзаконні нормативно-правові акти у сфері розвідувальної діяльності: порівняльна характеристика. Науковий фаховий журнал «Право і суспільство», № 4, 2019. С.35 – 41. DOI https://doi.org/10.32842/2078-3736-2019-4-5
121.	Прощаєв В. В. Підготовка російських співробітників зовнішньої розвідки за законодавством Російської Федерації. Актуальні питання підготовки кадрів в Інституті СЗР України в контексті оптимізації діяльності СЗР України. Матеріали VІ науково-практичної конференції СЗРУ (м. Київ, 25 квітня 2018 р.). Вид-во СЗР України. С. 28-31.
122.	Прощаєв В. В. Розвідувальні органи як органи державної влади: теоретико-методологічний аспект: Монографія. Київ: ФОП Кандиба Т. П., 2019. – 312 с.
123.	Липунцова А. В. Правовые основы осуществления государственного контроля в Российской Федерации. Вестник Тамбовского университета. Серия : Политические науки и право. (1)2015. Вып. № 1. С. 30–35. URL: http://cyberleninka.ru/article/n/pravovye-osnovy-osuschestvleniya-gosudarstvennogo-kontrolya-v-rossiyskoy-federatsii

РОЗДІЛ 3
ЕВОЛЮЦІЯ КОНСТИТУЦІЙНО-ПРАВОВОГО СТАТУСУ РОЗВІДУВАЛЬНИХ ОРГАНІВ ЯК ОРГАНІВ ДЕРЖАВНОЇ ВЛАДИ ТА ПРОБЛЕМИ ЗДІЙСНЕННЯ КОНТРОЛЮ ЗА ЇХ ДІЯЛЬНІСТЮ

3.1 Порівняльно-правовий аналіз конституційних та законодавчих положень щодо цілейі, принципів, завдань, функцій та повноважень розвідувальних органів

Для найбільш повної аргументації висновків даного підрозділу бажано надати порівняльно-правовий аналіз законодавства одразу ж декількох країн – Білорусі, Казахстану, Росії, України, Грузії, Іспанії, Молдови, Туреччини, Чехії,Сербії та Великобританії. В цьому сенсі дуже цікавими є нормативно-правові акти інших держав, ознайомлення та аналіз яких дозволяє переконатися у схожості, але не ідентичності визначень у законодавстві різних країн загальних положень про діяльність розвідки [1- 18].
Порівнюючи їх аконодавство у сфері правового регулювання організації та діяльності РО одразу ж кидається в очі намагання визначити правовими нормами у перших розділах або главах законів (указів) загальні положення, а саме: цілі, принципи діяльності, завдання та функції РО, їх повноваження тощо.
Такий підхід можна побачити в законодавстві різних держав, але в першу чергу країн пострадянського простору. Це свідчить про те, що загальним положенням приділяється особлива увага. 
За результатами порівняльного аналізу положень нормативно-правових актів вищезазначених держав можна зробити такі висновки:
По-перше, стає очевидним (див. − табл. 3), які основні положення законодавці  країн вважали за необхідне включати (позначка «+») або не включати (позначка «–») у розділи (глави) законів (указу) під назвою «Загальні положення».
Таблиця 3
Визначені в законодавстві загальні положення
Найменування загального положення	Білорусь	Казахстан	Росія	Україна	Грузія	Молдова	Іспанія	Чехія	Сербія	Туреччина	Великобританія	
Основні терміни (поняття)	+	+	–	+	–	–	–	–	–	+	–	
Правова основа РД	–	+	+	+	+	+	–	–	–	–	–	
Принципи РД	–	+	+	+	+	+	+	–	–	–	–	
Цілі (ціль) РД	+	+	+	+	+	+	+	+	+	+	+	
Завдання РД	+	+	–	+	–	–	+	–	+	–	+	
Функції РД	–	–	–	–	–	–	+	–	–	–	+	
Методи і засоби РД	–	–	–	+	–	–	–	–	–	–	–	
Повноваження ОЗР	+	–	+	–	+	–	+	–	+	–	–	
Фінансув.та мат.-технічне забезп.	–	–	+	–	+	–	–	–	–	–	–	
Захист відомостей про ОЗР	–	–	+	–	+	+	+	+	–	–	–	
Зв’язок ОЗР з громадськістю	–	–	+	–	–	+	–	–	–	–	–	
Суб’єкти  зовнішньої розвідки	+	+	–	–	–	–	–	–	+	–	–	
Дотримання прав і свобод	–	–	–	–	–	+	–	–	–	–	–	

*В Указі Президента РБ окремого розділу або глави з назвою «Загальні положення» немає. Зараховуючи окремі положення до загальних, автор виходив із змісту всього нормативно-правового акту або аналізу конкретних його пунктів.  
  
По-друге, наведені показники у таблиці свідчать, що законодавці мають суттєві розбіжності або по-різному ставляться до положень, які необхідно обов’язково включити до розділу (глави) нормативно-правового акту під назвою «Загальні положення». Зазначимо, що тільки «ціль розвідувальної діяльності» відображена у всіх нормативно-правових актах (білоруський та казахстанський законодавці ціль визначили у поняттях про розвідувальну діяльність).
По-третє, у вищезазначених нормативно-правових актах функції визначено лише у законодавстві двох держав (Іспанія та Великобратинія). Але загальновідомо, що категорія функція нерозривно пов’язана з такими категоріями, як цілі та завдання.
Розглянемо ретельніше кожне загальне положення та висловимо свої міркування щодо доцільності або необхідності його включення до нормативно-правового акту.
Основні терміни. На думку автора це загальне положення дійсно має бути в преамбулі або в перших статтях (пунктах) нормативно-правового акта про зовнішню розвідку. Терміни (категорії) та розкриття їх змісту, в якому вони вживаються в нормативно-правовому акті, орієнтують виконавців закону на єдине тлумачення правових приписів та моделювання можливих правових відносин, що складатимуться між суб’єктами РД та громадянами, державними органами, споживачами інформації тощо, а також на однакове застосування (реалізацію) правових норм у різних умовах дійсності. Доцільно наявні основні терміни доповнити такими категоріями та розкрити їх зміст: зовнішня розвідка; РО (розвідувальні служби) або суб’єкти зовнішньої розвідки; національна розвідувальна програма; національний розвідувальний стандарт; розвідувальне співтовариство; розвідувальна діяльність; розвідувальна інформація; інформація розвідки; споживачі розвідувальної інформації; негласний співробітник розвідувального органу; особа, яка конфіденційно співробітничає з розвідкою; розвідувальна справа; спеціальні технічні засоби; технічні засоби розвідувальної діяльності тощо.
До основних термінів можна також віднести й інші категорії, зокрема: співробітник розвідки; співробітник кадрового складу розвідки; методи РД тощо.
Правова основа РД або правова основа діяльності РО. Повністю погоджуючись із законодавцями РК, України, Молдови, Грузії та РФ щодо необхідності визначення у нормативно-правовому акті правових основ діяльності РО, можна констатувати наступні аспекти:
–	у цьому загальному положенні обов’язково має бути посилання на конституцію держави, закони або укази керівника держави щодо діяльності РО, інші закони, а також прийняті відповідно до них інші нормативно-правові акти органів державної влади, які стосуються зовнішньої розвідки;
–	доцільно також у цьому положенні вказувати, що РО держави в межах своїх повноважень та у відповідності до чинного законодавства можуть видавати свої відомчі нормативно-правові акти, що регулюють їх діяльність.
Принципи РД. Це основні, загальні ідеї, положення, що складають основу, підвалини РД. Вони визначають її сутність, зміст, призначення та основні тенденції розвитку у конкретній державі та в конкретний проміжок часу, а також відображають зміст і спрямованість діяльності РО у суспільстві. Принципи РД не вигадуються законотворцем, а навпаки, виникають з об’єктивних причин, які обумовлені політичними, економічними, соціальними та іншими потребами безпечного існування конкретного суспільства. Принципи, як система положень, закріплюється нормативно-правовими актами, що мають відношення до діяльності та функціонування РО, а якщо у державі створено розвідувальне співтовариство, то вони забезпечують існування стабільної, гармонійної системи РО, оскільки комплексне використання і застосування їх спеціальних методів, сил та засобів сприяє ефективному захисту особи, суспільства і держави від зовнішніх загроз. Тому, можна упевнено стверджувати, що надання у нормативно-правовому акті переліку принципів РД є усвідомленою необхідністю. 
В нижче наведеній табліці 4 показано наявність різних принципів з законодавства про розвідку десятьох країн.
Таблиця 4
Принципи розвідувальної діяльності
Принципи	Росія	Казахстан	Грузія	Литва	Таджикистан	Узбекистан	Туркменістан	Україна	Молдова	Киргизстан	
1	2	3	4	5	6	7	8	9	10	11	
розподіл повноважень											
законність											
повага до прав і свобод людини та громадянина											
підконтрольність президенту											
поєднання гласних та негласних методів та засобів											
єдиноначальність											
об'єктивність і неупередженість											
політичний нейтралітет											
підзвітність, професіоналізм і компетентність											
єдність і централізація											
цілеспрямованість											
оперативність
безперервність											
плановість											
негласність											
розподіл сфер											
конспірація											
опора на допомогу громадян											
незалежність											
гуманізм											
позапартійність											
доцільність											
секретність			+								

Зміст таблиці надає можливість зрозуміти той факт, що в кожній державі існує свій перелік принципів в нормативно-правовому акті про зовнішню розвідку, тому що у кожній державі існують свої специфічні погляди на сутність, зміст та призначення РО. Наприклад, у Законі РФ «Про зовнішню розвідку» [21, ст. 4] міститься п’ять принципів: розподіл повноважень федеральних органів виконавчої влади, які входять до складу сил забезпечення безпеки Російської Федерації; законність; повага до прав і свобод людини й громадянина; підконтрольність Президентові Російської Федерації і Федеральним Зборам; поєднання гласних і негласних методів та засобів.
У Законі України «Про розвідувальні органи України» [22, ст.3] бачимо вже вісім принципів: законність; повага і дотримання прав та свобод людини і громадянина; безперервність; поєднання в межах, визначених законом, гласних та негласних методів і засобів; розмежування сфер діяльності РО, взаємодії і координації їх діяльності; незалежність і оперативність у поданні розвідувальної інформації; позапартійність; підконтрольність і підзвітність відповідним органам державної влади в межах, передбаченим законом. 
Натомість, в Законі РК «Про зовнішню розвідку» [20, ст.5] визначено лише чотири принципи: законність; дотримання прав та свобод людини і громадянина; єдиноначальність;  поєднання гласних і негласних методів та засобів.
У статті 6 Закону Грузії «Про розвідувальну діяльність» [23] та статті 5 Закону Грузії «Про Службу розвідки Грузії» [13] визначено одинадцять принципів: законність; неухильне дотримання та повага до прав і свобод людини; об’єктивність та неупередженість; політичний нейтралітет; підзвітність; єдність та централізація; цілеспрямованість; оперативність; безперервність; плановість;  секретність. 
У законодавстві про зовнішню розвідку багатьох країн світу взагалі не визначаються принципи, у тому числі й в Указі Президента РБ [19]. На думку автора це не зовсім правильно. Принципи мають бути визначені у нормативно-правовому акті, але не всі, а тільки ті, що дійсно притаманні діяльності РО. Наприклад, викликає сумнів щодо доцільності включення у загальні положення таких принципів як безперервність, звітність, єдність, централізація, позапартійність тощо. Вони, на думку автора, не можуть відображати специфіку діяльності РО, особливо їх сутність, зміст та призначення. Здається, що подібні принципи притаманні для діяльності будь-якого іншого державного органу. Натомість, як бачимо у таблиці 4, такий принцип як конспірація або конспіративність існує лише у законодавстві про розвідку чотирьох країн: Таджикистану, Узбекистану, Туркменістану та Молдови. До речі, принцип конспірації (конспіративності) чітко визначений для діяльності контррозвідувальних органів у Законі України «Про Службу безпеки України» [24, ст. 3] та у «Положенні про Федеральну службу безпеки Російської Федерації»  [25, п. 4].
Не зовсім зрозумілим є включення всіма законодавцями у нормативно-правові акти про зовнішню розвідку принципу законності без будь-яких застережень або пояснень. РО, як правило, здійснюють свою діяльність за межами національної території, порушуючи при цьому законодавство іноземної держави. Відтак, не може бути розвідкою реалізований принцип «законності» за кордоном. Крім того, РО іноді взагалі забороняється здійснювати РД відносно своїх громадян на території власної держави: «застосовувати методи і засоби розвідувальної діяльності стосовно громадян Російської Федерації на території Російської Федерації не допускається» [21, ст. 13]. Насамкінець, найбільш вагомим аргументом є те, що оскільки РО не є правоохоронними, то включати у нормативно-правовий акт про зовнішню розвідку принцип законності без будь-яких пояснень, м’яко кажучи, юридично некоректно. На нашу думку включення цього принципу можливо у нормативно-правовий акт, але із застереженнями, наприклад, «у разі застосування методів та засобів розвідки на території своєї держави» або «у разі застосування методів та засобів оперативно-розшукової діяльності» тощо. Цілком зрозумілим є той факт, що всі законодавці включили у нормативно-правові акти про розвідку принцип поваги до прав і свобод людини та громадянина, бо це є конституційним положенням про діяльність будь-якого державного органу. 
В останні роки вітчизняні науковці все частіше починають загострювати проблему про необхідність по-новому визначати у законодавстві принципи діяльності правоохоронних та розвідувальних органів. Так, В. М. Галунько пропонує у якості принципів діяльності правоохоронних органів визначати у законодавстві такі: верховенство права; законність; пріоритет прав та свобод людини і громадянина; рівність; заборону зловживання владою; справедливість; захист даних та повагу до приватної інформації; дотримання вимог конфіденційності інформації під час виконання запитів; прозорість; відкритість для зовнішньої перевірки, прозорість для перевірок та нагляду; доступність адміністративної влади та адміністративних послуг, електронне урядування та використання електронної пошти; ефективність та результативність; взаємна відповідальність держави і людини [27, С. 28]. Більш категорично ставиться до цієї проблеми науковець В. Д. Фірсов, зазначаючи, що «законодавче визначення розвідувальної діяльності, а також регламентація принципів її здійснення в Україні, є застарілими та не відповідають сучасним світовим тенденціям здійснення розвідувальної діяльності»; він вважає за необхідне «привести нормативне регулювання принципів здійснення розвідувальної діяльності у відповідність до практичної діяльності розвідувальних органів та загальних світових тенденцій регулювання розвідки» (курсив наш – В.П.) [28, С. 114]. Погоджуючись з міркуваннями науковців, перед включенням того чи іншого принципу до закону необхідно кожний з них детально науково обґрунтувати.
Ціль (цілі), завдання, функції. У РД, як і у будь-якій іншій діяльності, категорії «ціль», «завдання» та «функції» тісно взаємопов’язані між собою та складають тріаду. На думку автора, у нормативно-правовому акті про зовнішню розвідку у загальних положеннях ця тріада має бути обов’язково відображена. Аналіз вищезазначених джерел [19, 20, 21, 22] свідчить, що законодавці у деякий мірі іноді плутають функції із завданнями або підміняють цілі завданнями або взагалі не визначають ані завдань ані функцій тощо. Спробуємо надати своє бачення змісту цих категорій. 
Функції – це основні напрями діяльності розвідки задля досягнення цілей та вирішення завдань, які перед нею ставляться. Саме у функціях виявляється сутність, зміст та призначення конкретного РО (зовнішньої розвідки, військової або прикордонної розвідки). Зміст функцій показує, що саме робить конкретний РО, чим займаються його структурні підрозділи та які питання вони переважно вирішують. Як основні напрями діяльності РО, функції не мають ототожнюватись із самою діяльністю або окремими елементами цієї діяльності. Функції призначені відображати ту діяльність РО, яку він зобов’язаний здійснювати задля вирішення завдань, які на нього покладено. Вони (функції) пов’язані з об’єктивними потребами захисту держави від зовнішніх загроз, формулюються залежно від виду РО, основних завдань, що покладаються на нього, і є, фактично, засобом реалізації цих завдань. Поняття функції не слід ототожнювати з цілями та завданнями. Якщо метою РО є те, до чого його спрямовує керівництво держави і до чого він повинен прагнути, а завдання – засоби її досягнення, то функції – це основні напрями діяльності РО, виконання встановлених для нього певних правил, дотримання алгоритму дій задля вирішення завдань, які на нього покладені. Таким чином, цілі і завдання визначають функції. У свою чергу завдання та цілі залежать від наступних  умов, що реально складаються в конкретний період часу, а саме від:
–	насущних потреб особи, суспільства та держави у надійному захисті своїх життєво важливих інтересів від зовнішніх загроз;
–	економічних можливостей суспільства, що дозволяють у повному обсязі задовольнити матеріально-технічні потреби РО;
–	професіоналізму, патріотизму та порядності співробітників розвідки, позитивного ставлення до них у суспільстві, належного морального стимулювання та матеріально-грошового забезпечення тощо.
Відтак, спочатку у нормативно-правовому акті формулюються цілі (їх може бути одна або декілька, але не багато). Наприклад, у преамбулі Закону України «Про розвідувальні органи України» [22] сформульовано лише одну ціль − захист національних інтересів України від зовнішніх загроз. Натомість, в Указі Президента РБ [19, п.п.1.1.] цілей вже дві:
– захист життєво важливих інтересів особи, суспільства та держави;
– сприяння державним органам та організаціям в реалізації заходів у сфері політичного і соціально-економічного розвитку РБ.
У Законі РФ «Про зовнішню розвідку» [21, ст. 5] їх налічує аж три:
– забезпечення Президента Російської Федерації, Федеральних Зборів і Уряду Російської Федерації розвідувальною інформацією, необхідною їм для прийняття рішень у політичній, економічній, оборонній, науково-стратегічній та екологічній сферах;
– забезпечення умов, які б сприяли успішній реалізації політики Російської Федерації у сфері безпеки;
– сприяння економічному розвитку, науково-технічному прогресу країни і військово-технічному забезпеченню безпеки Російської Федерації.
Доречи, як зазначалося вище у таблиці 3, в Законі РФ [21] немає окремої статті про завдання зовнішньої розвідки, проте автор звертає увагу на те, як схоже сформульовані цілі в цьому Законі із завданнями! Це може свідчити про те, що російський законодавець, найімовірніше, переплутав цілі із завданнями!
Таким чином, формулювання цілі (цілей) передбачає відповідь на запитання «чого хоче держава в особі її керівників від РО?», завдання – «що треба зробити РО задля досягнення цілі (цілей)?», насамкінець функція – «як треба робити, щоб досягнути цілей та виконати завдання?». Відтак є зрозумілим, що у законі цілей може бути визначено одна або дві-три, основних завдань – декілька, але основних функцій – значно більше, ніж завдань. Також зрозумілим є те, що повністю завдання та функції у відкритому нормативно-правовому акті не визначаються. Їх вичерпний перелік повинен наводитися у нормативно-правовому акті з обмеженим доступом. Наприклад, у статті 3 Закону Іспанії «Про діяльність Центру національної розвідки» зазначається, що «Уряд буде визначати та щорічно затверджувати завдання (курсив наш. − В.П.) Центру національної розвідки в якості Розвідувальної Директиви, що носитиме таємний характер» [23, с.157]. До речі, російські та білорускі законодавці в відкритих положеннях про ФСБ РФ та КДБ РБ визначили понад шістдесят функцій [25, 26]!
Аналізуючи законодавство РБ, РК, РФ та України можна засвідчити, що законодавці кожної держави по-різному визначають правовою нормою завдання для органів зовнішньої розвідки. Відмінності торкаються  як їх кількості так і змісту.
Так, в Законі РФ «Про зовнішню розвідку» [21] взагалі відсутня окрема стаття про завдання РО, навіть немає самої дефініції «завдання». Як зазначалося вище, завдання фактично визначені через цілі діяльності російської зовнішньої розвідки. В Указі Президента РБ завдань налічує три [19, п.1.2.]; в Законі РК «Про зовнішню розвідку» – чотири [20, ст.4]; в Законі України «Про розвідувальні органи України» – п’ять [22].
За змістом завдання можна поділити на дві групи: традиційні завдання; завдання, що вирішуються на сучасному етапі.
До традиційних завдань безперечно відноситься основне і домінуюче завдання для всіх органів зовнішньої розвідки щодо добування первинної розвідувальної інформації, вироблення на її основі продукту аналітичного опрацювання (аналітичних оцінок та висновків) та надання цього продукту споживачам . Всю діяльність розвідки в рамках вирішення цього завдання залежно від способів добування розвідувальної інформації поділяють на чотири види:
1)	агентурна розвідка (здійснюється за допомогою фізичних осіб);
2)	розвідка на каналах зв’язку і каналах передачі інформації;
3)	аерокосмічна розвідка;
4)	науково-технічна розвідка [29].
На нашу думку до традиційних завдань можна віднести також:
– здійснення сприяння політичному і соціально-політичному розвитку країни, науково-технічному прогресу та воєнно-технічному забезпеченню її національної безпеки [19, п.1.2.; 21, ст. 4];
– здійснення спеціальних заходів впливу, спрямованих на підтримку національних інтересів і державної політики в економічній, політичній, воєнній, військово-технічній, екологічній та інформаційній сферах, зміцнення обороноздатності, економічного і науково-технічного розвитку, захисту та охорони державного кордону [22, ст. 4]; 
– забезпечення безпечного функціонування установ держави за кордоном, безпеки співробітників цих установ та членів їх сімей у країні перебування, а також відряджених за кордон громадян, які обізнані у відомостях, що становлять державну таємницю [19, п. 1.2.; 22, ст. 4].
До речі, в законодавстві РБ, РФ, РК та України серед визначених правовими приписами завдань немає таких, що передбачають здійснення розвідки на каналах зв’язку і каналах передачі інформації, аерокосмічної та науково-технічної розвідки. В законодавстві інших держав, наприклад, США, Великобританії, такі завдання чітко визначено правовими приписами [29, 30, 31].
Завдання, що вирішуються на сучасному етапі. Мова йде про такі завдання, для вирішення яких в останні десятиріччя ХХ–ХХІ століть багатьма країнами світу було активно застосовано сили і засоби розвідки. Боротьба з тероризмом, розповсюдженням наркотиків, транснаціональною організованою злочинністю, незаконною міграцією та торгівлею людьми тощо виявлялося вже не під силу традиційним правоохоронним органам. Той факт, що з початку 90-х років минулого століття потенціал розвідувальних служб почав активно застосовуватись для вирішення цих завдань, які по суті своєї історично є не зовсім типовими для розвідки, говорить про те, що саме розвідувальні служби з притаманними їм специфічними прийомами та методами діяльності виявляються найбільш підготовленими та спроможними вирішувати подібні завдання [29].
Відтак, особливістю останніх десятиліть є те, що розвідка, так чи інакше, все активніше починає поєднувати свою розвідувальну функцію із правоохоронною діяльністю. Стикаючись із міцним та організованим супротивником, який не визнає національних кордонів, правоохоронні органи частенько не спроможні належним чином протистояти йому. Їх юрисдикція обмежена національними територіями, а діяльність – жорсткими процесуальними стандартами. Натомість, РО, оскільки функціонують переважно за межами національних кордонів та мають відповідні спеціальні сили та засоби, більш ефективно ніж правоохоронні структури можуть протидіяти транснаціональній організованій злочинності.
Аналізуючи законодавство РБ, РК, РФ та України стосовно завдань, які визначено законодавцями чотирьох держав для органів зовнішньої розвідки, можна побачити, що тільки РК та Україна «нарізали» для своїх розвідувальних структур завдання у сфері боротьби із тероризмом, транснаціональною організованою злочинністю тощо. Так, в Законі РК «Про зовнішню розвідку» серед інших завдань визначено: «добування розвідувальної інформації та реалізація заходів, спрямованих на недопущення реальної та потенційної шкоди національнім інтересам і безпеці Республіки Казахстан з боку... терористичних та екстремістських організацій, злочинних угруповань (злочинних організацій) (курсив наш. − В.П.)» [20, ст. 4]. Але, більш відверто сформульовано завдання в Законі України «Про розвідувальні органи України»: «участь у боротьбі з тероризмом, міжнародною організованою злочинністю, незаконним обігом наркотичних засобів, незаконною торгівлею зброєю і технологією її виготовлення, незаконною міграцією (курсив наш. − В.П.) у порядку, визначеному законом» [22, ст. 4].
Методи і засоби РД. Лише український законодавець включив методи і засоби у перший розділ під назвою «Загальні положення» Закону України «Про розвідувальні органи України» [22, ст. 5]. В Указі Президента РБ [19] вони взагалі відсутні, а в Законі РФ «Про зовнішню розвідку» – визначені у главі другій «Організація діяльності органів зовнішньої розвідки Російської Федерації» [21, ст. 13]. 
На нашу думку, методи і засоби мають бути визначеними саме у главі (розділі) про загальні положення, тому що вони мають принципове значення для всієї діяльності РО. Громадськість, суспільство, засоби масової інформації тощо завжди у першу чергу цікавляться методами та засобами, що використовує розвідка. З іншого боку, саме методи і засоби відрізняють РО від контррозвідувального або правоохоронного. Загальні положення щодо видів, змісту, характеру застосування тощо мають міститися у законі, натомість специфічні характеристики методів та засобів, особливо питання тактики їх застосування, безперечно, − у нормативно-правових актах з обмеженим доступом.
Здається, що на законодавчому рівні стосовно методів та засобів доцільно відображати наступне:
– розподіл методів та засобів на два види, а саме: гласні і негласні. Причому, гласні мають бути ретельно прописані правовою нормою в законі;
– методи і засоби не мають завдавати шкоди життю та здоров’ю, честі і гідності людей, навколишньому середовищу;
– застосування методів та засобів РД на власній території держави та відносно її громадян не припускається, окрім методів та засобів оперативно-розшукової діяльності;
– зміст нормативно-правових актів з питань застосування негласних методів і засобів РД становить державну таємницю;
– задля отримання розвідувальної інформації, забезпечення власної безпеки (безпека розвідувальних заходів, захист своїх сил, засобів і інформаційних систем та обліків, а також джерел розвідувальної інформації) застосовуються методи і засоби оперативно-розшукової діяльності у порядку, визначеному в національних законах «Про оперативно-розшукову діяльність».
Стосовно повноважень органів зовнішньої розвідки, фінансування і матеріально-технічного забезпечення, захисту відомостей про діяльність розвідки, зв’язку із громадськістю тощо, на думку автора, ці вкрай важливі правові приписи мають знаходитись не у загальних положеннях, а в інших (у тому числі окремих) розділах (главах) нормативно-правового акту, оскільки вони характеризують не загальні засади, а безпосередньо відображають самий зміст РД та її забезпечення.

3.2 Особливості правового статусу посадових осіб розвідки та осіб, які сприяють розвідувальним органам 

Аналізуючи законодавство провідних країн світу стосовно організації та діяльності органів зовнішньої розвідки можна засвідчити, що законодавці кожної країни по-різному ставляться до визначення правового статусу співробітників цих органів. Є держави в законах яких повністю відсутні правові приписи щодо правового статусу співробітника розвідки (наприклад, Декрет Французької Республіки від 2 квітня 1982 р. № 82-306 «Про створення та встановлення функцій Головного управління зовнішньої безпеки» [1]; Основний Закон Іспанії від 6 травня 2002 р. № 11/2002 «Про діяльність Центру національної розвідки» [23, с. 152 – 163]), у деяких країнах статус прописаний частково (Болгарія, Італія, Чеська Республіка) [2; 23, с.106, 116, 171], натомість у таких державах як США, Литовська Республіка та практично у всіх державах-учасницях СНД правовому статусу у законодавстві присвячено багато статей або цілі розділи (глави) [4; 23, с. 5 – 80, 186 – 207].
Законодавство РБ та РФ можна віднести до останньої групи, де правовий статус співробітника органу зовнішньої розвідки (далі – СОЗР) визначений дуже ретельно, але з притаманними для білоруського і російського законодавства суттєвими особливостями. Ці особливості, на думку автора, доцільно розуміти та враховувати як у практичній діяльності українських РО, так і в правовому регулюванні їх діяльності. 
Загальне поняття правового статусу (від лаг. status − становище) визначається як сукупність прав і обов’язків фізичних та юридичних осіб [32, с. 237]. 
Оскільки СОЗР є фізичною особою, то її правовий статус визначається як юридично закріплене становище особистості в державі та суспільстві і складається з системи визнаних та гарантованих державою прав, свобод і обов’язків, що персоніфікують індивіда як суб’єкта права [32, с. 238].
В теорії держави і права виділяють наступну класифікацію правових статусів, яка відображає сфери їх дії відносно існуючої у державі структури правових систем: загальний (міжнародний); конституційний (базовий); галузевий статус; родовий (спеціальний); індивідуальний [32, с. 238 – 239].
Цілком зрозуміло, що значна частина статусу СОЗР відноситься до родового (спеціального) статусу, який найбільш повно відображає специфіку правового становища категорії осіб, які працюють в РО РБ та РФ, і який нижче буде детально розглянутий. 
Стосовно загального (міжнародного) статусу, то в цьому сенсі статус СОЗР нічим не відрізняється від статусу  співробітників контррозвідки та звичайних громадян РБ та РФ, якщо розвідник виконує свої функції на теренах національної території. Цей статус включає в себе крім внутрішньодержавних права, свободи, обов’язки і гарантії, вироблені міжнародним співтовариством та закріплені в міжнародно-правових документах. Тобто захист прав і свобод СОЗР під час його перебування  в межах національної території передбачено не тільки внутрішнім законодавством, але й міжнародним правом. Відтак, у певних випадках СОЗР двох країн для захисту своїх порушених прав або свобод можуть звертатись до міжнародних інстанцій, але основною умовою звернення має бути те, що вони вичерпали всі доступні та наявні внутрішньодержавні засоби правового захисту (більш детальніше – дивись [33]).
Безперечно, що загальний (міжнародний) статус не можливо застосувати або використати відносно СОЗР під час виконання  ними розвідувальних завдань за межами національної території, особливо у випадках скоєння дій, що за законодавством країни перебування є правопорушенням або злочином. Виключенням може бути звільнення від покарання та оголошення persona non grata в межах положень Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року [33, ст. 9], якщо розвідник діяв під дипломатичним прикриттям. 
Конституційний (базовий) правовий статус закріплює міру можливої і належної поведінки СОЗР та межі їх свободи, оскільки в ньому поєднуються головні права, свободи, обов’язки та їх гарантії, що закріплені в Конституціях (Основних Законах) РБ та РФ. Цей правовий статус є базовим елементом для компетентності розвідника, характеризується стійкістю і стабільністю, він є фундаментальною основою для виконання співробітниками розвідки своїх функціональних обов’язків. Існування конституційного (базового) статусу може тривати до тих пір, поки основні суспільні відносини не зміняться докорінно, або в більшості своїй. Конституції РБ та РФ гарантують стабільність цього статусу шляхом встановлення доволі складного порядку перегляду тих розділів, в яких визначено конституційні права та свободи людини і громадянина. Мова йде про конституційні права і свободи (право на життя, медичне обслуговування, відпочинок; свободу, недоторканість і повагу до особистості; неприпустимість примушення щодо свідчення про самого себе, членів сім’ї, близьких родичів; невтручання в особисте життя; свобода поглядів, переконань та вільне їх висловлення тощо), а також обов’язки СОЗР (повага до конституції, законів та національних традицій; повага до гідності, прав, свобод, законних інтересів інших осіб; захист держави та охорона навколишнього середовища тощо). Особливим обов’язком для СОЗР відповідно до конституційного (базового) правового статусу є те, що, як це визначено, наприклад, у Конституції РБ, «державні органи, посадові та інші особи, яким довірено виконання державних функцій, зобов’язані в межах своєї компетенції вживати необхідних заходів для здійснення і захисту прав та свобод особистості» [35, ст. 59].
Але, відповідно до білоруського та російського законодавства [19, 21], СОЗР позбавлені низки конституційних прав і свобод. Так, в Указі Президента РБ «Про питання зовнішньої розвідки» обмеження визначено загальним формулюванням: «на співробітників розвідувальних служб покладено обов’язки і вони мають права, які передбачені законодавством для громадян Республіки Білорусь, за виключенням обмежень, що встановлені актами законодавства (курсив наш. − В.П.) для співробітників розвідувальних служб» [19, п.1.11.]. Оскільки основна білоруська розвідувальна служба знаходиться у складі КДБ РБ, то таким актом законодавства є Закон РБ «Про органи державної безпеки Республіки Білорусь», в якому прямо зазначено, що «співробітники органів державної безпеки  і цивільного персоналу органів державної безпеки (у тому числі й співробітники розвідки – автор), підпорядкованих їм військових частин та інших організацій зобов’язані дотримуватися обмежень (курсив наш. − В.П.), пов’язаних з військовою (державної) службою, а також встановлених законодавчими актами Республіки Білорусь у сфері боротьби з корупцією» [36, ст. 26]. Згідно з цим Законом [36] білоруським СОЗР заборонено: 
− поєднувати військову службу (за винятком випадків, коли це викликано службовою необхідністю) з іншою оплачуваною роботою (діяльністю), крім заняття науковою, викладацькою, культурної, творчою діяльністю, медичною практикою, якщо це не перешкоджає виконанню службових обов’язків, за погодженням з начальником органу державної безпеки, командиром військової частини, начальником організації, підпорядкованих органам державної безпеки;
− займатися підприємницькою діяльністю особисто або через посередників;
− бути залежним під час виконання функціональних обов’язків від діяльності політичних партій та інших громадських об'єднань.
Більш широке коло обмежень для СОЗР Росії наведений у Законі РФ «Про зовнішню розвідку» [21]:
− співробітником СЗР РФ не може бути  громадянин РФ, який має громадянство (підданство) іноземної держави;
− військовослужбовці органів зовнішньої розвідки РФ не можуть перебувати в громадських об’єднаннях, які переслідують політичні цілі;
− державні цивільні службовці та працівники органів зовнішньої розвідки РФ не можуть створювати громадські (суспільні) об’єднання, що переслідують політичні цілі;
− військовослужбовцям та державним цивільним службовцям органів зовнішньої розвідки РФ, їх подружжю і неповнолітнім дітям забороняється відкривати та мати рахунки (вклади), зберігати готівкові грошові кошти й цінності в іноземних банках, розташованих за межами території РФ, володіти і (або) користуватися іноземними фінансовими інструментами, якщо це не обумовлено вирішенням завдань оперативно - службової діяльності;
− співробітникам кадрового складу органів зовнішньої розвідки РФ забороняється брати негласну участь в діяльності органів законодавчої (представницької) або судової влади, а також громадських об’єднаннях і релігійних організаціях з метою здійснення впливу на характер їх діяльності;
− співробітники кадрового складу органів зовнішньої розвідки РФ не мають права, якщо це не обумовлено службовою необхідністю, займатися за сумісництвом іншою оплачуваною діяльністю, за виключенням педагогічної, наукової та іншої творчої діяльності, які здійснюються з дозволу керівника відповідного органу зовнішньої розвідки [21, ст. 17, 18].
Галузевий правовий статус СОЗР складається з правочинів та інших компонентів, опосередкованих окремою або комплексною галуззю правової системи. Йдеться, в основному, про адміністративне, адміністративно-процесуальне та оперативно-розшукове право. Наприклад, для ефективного здійснення РД СОЗР РБ та РФ у певному обсязі наділяються правами і обов’язками з оперативно-розшукового законодавства. Так, в Законах РБ та РФ «Про оперативно-розшукову діяльність» [37, 38] ретельно прописано правовими нормами права та обов’язки оперативних підрозділів органів зовнішньої розвідки та їх співробітників під час проведення оперативно-розшукових заходів, а в Законі РФ [38] навіть існує окрема стаття про соціальний і правовий захист посадових осіб, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність [38, ст. 16].
Порівнюючи оперативно-розшукове законодавство двох держав [37, 38], можна одразу ж помітити, що в них є окремі положення про певне обмеження щодо застосування оперативно-розшукових заходів органами зовнішньої розвідки Міністерства оборони РФ (МО РФ) та розвідувальними службами Збройних Сил РБ (ЗС РБ). На відміну від інших розвідувальних структур (СЗР РФ, розвідувальні підрозділи ФСБ РФ, прикордонна розвідка прикордонних військ РБ), які мають право проводити оперативно-розшукові заходи у повному обсязі, оперативні підрозділи органу зовнішньої розвідки МО РФ здійснюють оперативно-розшукові заходи тільки з метою забезпечення безпеки органу зовнішньої розвідки та у випадках, якщо проведення цих заходів не зачіпає повноважень інших органів, які наділені правом на проведення оперативно-розшукової діяльності [38, ст. 13]. Так само визначено і в Законі РБ «Про оперативно-розшукову діяльність»: «розвідувальні служби Збройних Сил Республіки Білорусь здійснюють оперативно-розшукові заходи для забезпечення безпеки розвідувальних служб (курсив наш. − В.П.) Збройних Сил Республіки Білорусь» [37, ст. 15]. Відтак, галузевий правовий статус СОЗР у сфері ОРД значно меншій на відміну від подібного статусу співробітника правоохоронного або контррозвідувального органу.
Згідно з приписами адміністративного та адміністративно-процесуального права обох країн, органи зовнішньої розвідки РБ та РФ, а також їх співробітники, для забезпечення безпеки об’єктів розвідки (території, що охороняється, будівель, приміщень тощо) наділяються певними правами на рівні інших силових відомств, а саме:
− перевіряти документи, що посвідчують особу, у співробітників, працівників РО, а також у інших осіб під час їх входу на об’єкти розвідки, що охороняються, або виходу з них; 
− проводити при проході (проїзді) на об'єкти, що охороняються органами зовнішньої розвідки, і при виході (виїзді) з таких об’єктів особистий огляд громадян та огляд речей, що знаходяться при них, документів, транспортних засобів і речей, що провозяться на них, в тому числі із застосуванням спеціальних технічних засобів, вживати заходів з пошуку і затримання на території об’єктів, що охороняються, осіб, які незаконно проникли на об’єкти, що охороняються;
− затримувати осіб, які незаконно проникли на об’єкти розвідки, складати відповідні протоколи про адміністративне правопорушення та доставляти їх до правоохоронних органів;
− проводити на підставі та в порядку, передбаченому законодавчими актами, особистий обшук затриманих осіб, огляд речей, вилучення документів і речей, що можуть бути речовими доказами вчинення адміністративного правопорушення;
− вилучати майно і предмети, заборонені до обігу на території РФ та РБ, документи, що мають ознаки підробки, інформаційну продукцію, що містить заклики до екстремістської діяльності або пропагує таку діяльність, і приймати щодо них рішення відповідно до законодавства тощо.
Таким чином, СОЗР, виконуючи свої обов’язки щодо охорони об’єктів розвідки, може здійснювати у рамках адміністративного права наступне: 
− перевірку документів;
− особистий обшук затриманих осіб, огляд речей, вилучення документів і речей;
− особистий огляд громадян, речей, що знаходяться при них, документів, транспортних засобів і речей, що провозяться на них;
− вилучення майна, документів, речей та предметів;
− затримання особи тощо.
Родовий (спеціальний) статус, на відміну від інших статусів, найбільш повно відображає специфіку правового становища СОЗР.
Оскільки до СОЗР РБ та РФ належать військовослужбовці (за виключенням військовослужбовців строкової воєнної служби), у тому числі ті, хто проходить службу за контрактом, та особи цивільного персоналу, яких призначено на посади військовослужбовців, цілком зрозумілим є те, що їх родовий (спеціальний) правовий статус буде абсолютно різним. Поняття «цивільний персонал» об’єднує як державних цивільних службовців, так і (працівників) робітників органів зовнішньої розвідки.
Правовий статус російських та білоруських військовослужбовців визначено у Положеннях про порядок проходження воєнної служби (затверджені, відповідно, Указом Президента РФ від 16 вересня 1999 р. № 1237 та Указом Президента РБ від 25 квітня 2005 р. № 186) [39, 40]. Але, особливості проходження воєнної служби саме в органах зовнішньої розвідки РБ та РФ ретельно визначено у закритих відомчих нормативно-правових актах.
Правовий статус державних цивільних службовців та працівників (робітників) органів зовнішньої розвідки визначений законодавством про державну цивільну службу і трудовим законодавством обох країн з урахуванням особливостей, передбачених законодавством про діяльність органів зовнішньої розвідки. Вичерпний перелік прав та обов’язків державних цивільних службовців і працівників (робітників) органів зовнішньої розвідки також визначений у закритих відомчих нормативно-правових актах. 
В значній мірі родовий (спеціальний) статус СОЗР, які безпосередньо пов’язані з виконанням розвідувальних функцій, визначений в Законі РФ «Про зовнішню розвідку» та Указі Президента РБ «Про питання зовнішньої розвідки» згідно із напрямами діяльності або функціональністю органів зовнішньої розвідки [21, 19]. 
За кожним напрямом діяльності СОЗР мають певні права та обов’язки. Цілком зрозуміло, що права і обов’язки СОЗР, які добувають розвідувальну інформацію, будуть суттєво відрізнятися від прав та обов’язків СОЗР, які обробляють та аналізують здобуту інформацію. Значно відрізняються права та обов’язки тих СОЗР, які виконують розвідувальні завдання за напрямом спеціальних заходів впливу або здійснення сприяння в реалізації заходів, що провадить держава в інтересах забезпечення своєї національної безпеки. Значну специфіку мають права і обов’язки СОЗР, які організують та забезпечують захист державних установ РБ та РФ за кордоном, у тому числі шляхом здійснення фізичного та інженерно-технічного їх захисту, проведення заходів із запобігання витоку по технічних каналах відомостей, що становлять державну таємницю. Немає сумніву в тому, що повний перелік прав та обов’язків СОЗР, які безпосередньо виконують розвідувальні завдання, також визначений у відомчих закритих нормативно-правових актах. 
Дуже цікавим моментом є те, що і в Законі РФ «Про зовнішню розвідку» [21] і в Указі Президента РБ «Про питання зовнішньої розвідки» [19] в статтях або пунктах, де мова йде про повноваження органів зовнішньої розвідки, жодного натяку немає на застосування бойової техніки, зброї, спеціальних засобів і фізичної сили тощо. Чи означає це фактичне позбавлення або відсутність права у СОЗР на застосування всього вище переліченого? На думку автора навряд чи, бо практична дійсність, яка частково відображається у ЗМІ, свідчить про інше. 
Індивідуальний статус характеризує особливості положення конкретного СОЗР залежно від його віку, фізичних та ділових якостей, статі, освіти, займаної посади тощо. 
Суттєво відрізняються права та обов’язки СОЗР залежно від займаної посади. У якості наочного прикладу про розширені права керівника РО можна навести статтю 18 Закону РФ «Про зовнішню розвідку» [21]: «військовослужбовцям, державним цивільним службовцям та працівникам органів зовнішньої розвідки Російської Федерації допускається встановлювати контакти з особами, відносно яких відомо, що вони є іноземними громадянами, звертатись в іноземні засоби масової інформації, закордонні міжнародні організації, некомерційні організації, які виконують функції закордонного агента, а також розміщувати свої персональні дані в соціальних мережах, блогах (мікроблогах) та інших мережевих спілках інформаційно-телекомунікаційної мережі «Інтернет» в порядку та на умовах, які визначає керівник органу зовнішньої розвідки Російської Федерації або керівник федерального органу виконавчої влади, у веденні якого знаходиться орган зовнішньої розвідки (курсив наш. − В.П.)».
На відміну від Указу Президента РБ «Про питання зовнішньої розвідки» [19], в Законі РФ «Про зовнішню розвідку» [21] встановлено граничний вік перебування СОЗР на військовій службі:
а)	генералу армії, адміралу флоту, генерал-полковнику, адміралу – 60 років;
б)	генерал-лейтенанту, віце-адміралу, генерал-майору, контр-адміралу – 55 років;
в)	полковнику, капітану 1 рангу, підполковнику, капітану 2 рангу, майору, капітану 3 рангу − 50 років;
г)	військовослужбовцям, які мають інше військове звання, – 45 років;
д)	військовослужбовцям жіночої статі – 45 років [21, ст. 17].
Відносно військовослужбовців органів зовнішньої розвідки РФ, які досягли граничного віку перебування на військовій службі, рішення про укладення контракту, про строки нового контракту або відмову в укладенні контракту приймає керівник органу зовнішньої розвідки або керівник федерального органу виконавчої влади, в структуру якого входить орган зовнішньої розвідки.., згідно з нормативними правовими актами Президента РФ» [21, ст. 17].
Таким чином, можна говорити про постійну динаміку індивідуального правового статусу, особливо це пов’язано з досягненням співробітником певного віку або проходженням ним необхідних етапів підвищення кваліфікації. При цьому законодавець, виходячи з позитивного консерватизму, намагається правовими засобами до останнього гранично продовжити перебування СОЗР на відповідній посаді, за умови, якщо він відповідає необхідним вимогам до фізичних, моральних, професійних та ділових якостей.
Отже, на підставі здійсненого порівняльно-правового аналізу білоруського та російського законодавства можна надати наступне визначення категорії «правовий статус співробітника органу зовнішньої розвідки». Це юридично закріплене становище (в основному, сукупність прав та обов’язків) військовослужбовців, які проходять службу за контрактом, та державних цивільних службовців і робітників, які призначені на посади військовослужбовців, та які займаються спеціалізованою діяльністю, пов’язаною із функціонуванням органів зовнішньої розвідки та забезпеченням національної (державної) безпеки.
Особливості правового статусу СОЗР обумовлюються трикомпонентним складом його «ядра»: по-перше, вони мають права, свободи та обов’язки нарівні з іншими громадянами своїх країн, але з певними обмеженнями, що визначено законодавством; по-друге, статус СОЗР нерозривно пов’язаний із функціональністю органів зовнішньої розвідки, тобто вони мають у повному обсязі права та обов’язки РО і у певному обсязі права та обов’язки оперативно-розшукового та контррозвідувального органу; по-третє, права, свободи, обов’язки, соціальний захист і відповідальність СОЗР обох країн залежать від займаних ними посад, освіти, віку, рівня компетенції тощо та позначаються специфікою їх реалізації у конкретних умовах дійсності.
Серед перелічених вище прав, безумовно, у громадян двох держав є неодмінне право вступу на службу або роботу до РО. Зрозуміло, що це право цілком відрізняється від права на працевлаштування в інші державні органи і воно має низку суттєвих обмежень. Аналізуючи законодавство РБ та РФ стосовно сфери РД, одразу кидається в очі відсутність правових приписів щодо механізмів відбору та прийняття на службу (працю) в органи зовнішньої розвідки. Скоріш за все, ці механізми регламентуються секретними відомчими наказами, інструкціями або положеннями. За загальним принципом всі кандидати, які мають намір служити або працювати в розвідці, підлягають перевірці у рамках оперативно-розшукового законодавства. Але, порівнюючи нормативно-правові акти про зовнішню розвідку з актами  про організацію та діяльність органів державної безпеки (КДБ РБ та ФСБ РФ), можна побачити наявність значної кількості актів щодо розширеного проведення відносно кандидатів на працевлаштування та співробітників, які вже проходять службу у контррозвідувальних органах, опитування з використанням поліграфу [41, 42, 43]. Згідно з вимогами цих нормативно-правових актів «громадяни РФ, які поступають на військову службу, на .. цивільну службу або на роботу в органи федеральної служби, військовослужбовці і цивільний персонал... проходять... а) психофізіологічні дослідження, тестування на предмет вживання наркотичних засобів і психотропних речовин, наявності  в них алкогольної, наркотичної або іншої залежності, перевірку з метою визначення їх здатності до служби або роботи.., у тому числі обов’язкове опитування (курсив наш. – В.П.) з використанням технічних та інших засобів,..» [43, п.16.2]. Також у Законі «Про Федеральну службу безпеки» категорично визначено, що «громадяни РФ не можуть бути прийнятими на службу або на роботу в органи федеральної служби безпеки, а військовослужбовці та цивільний персонал.. можуть бути звільнені зі служби або роботи у випадку ...б) відмови від проходження... обов’язкового опитування з використанням технічних та інших засобів (курсив наш. – В.П.),... обов’язкового обстеження на предмет вживання наркотичних та психотропних засобів» [44, п.16]. Більш докладно питання правового регулювання проведення опитування із застосуванням поліграфу автор дослідив у науковій статті «Організація і проведення опитування з використанням поліграфа в органах державної безпеки Білорусі та Росії: порівняльно-правовий аналіз» [45]. Здається, що напевно подібні приписи є і в закритих відомчих актах органів зовнішньої розвідки РБ та РФ. Натомість, в Законі РФ «Про зовнішню розвідку» є дуже цікава правова норма, якої немає в актах про діяльність КДБ РБ та ФСБ РФ, щодо обов’язкової державної дактилоскопічної реєстрації «відповідно до законодавства Російської Федерації» [21, ст. 17]. До речі, в РФ опитування з використанням поліграфа широко застосовується різними державними структурами [46, 47,51], а науковці намагаються обюгрунтувати це з позиції права [48, 49,50]. Але, українські фахівці відносяться до цього із застереженнями [52].
Термін «соціальний захист» вперше був використаний в Законі США «Про соціальний захист США» в 1935 році, який законодавчо визначив для цієї держави інститут обов’язкового страхування громадянина у випадку його похилого віку, смерті, інвалідності, безробіття. Потім цей термін почав широко застосовуватись в багатьох країнах світу, а також міжнародними організаціями: Міжнародною організацією праці (МОП), Всесвітньою організацією охорони здоров’я (ВООЗ), Міжнародною асоціацією соціального забезпечення (МАСЗ) та ін. В науковій літературі розрізнюють два види соціального захисту: абсолютний, що забезпечує всім членам суспільства гарантований мінімум рівня життя, достатній для підтримання здоров’я і працездатності, та обмежений, який забезпечує державою соціальними гарантіями відносного благополуччя окремі категорії громадян. Мета останньої – застрахувати громадян від можливого зменшення рівня доходів та зниження рівня життя, що фактично є винагородою за працю [53,54]. Безумовно, щодо СОЗР застосовуються обидва види соціального захисту, але, крім цього, в законодавстві про органи зовнішньої розвідки визначено ще додаткові соціальні гарантії їх благополуччя.
В Указі Президента РБ «Про питання зовнішньої розвідки» [19] дуже скромно і коротко визначено питання соціального захисту. Всього лише в п’ятьох пунктах зазначено, що:
− життя і здоров’я співробітників розвідувальних служб, які направляються за межі РБ, підлягають обов’язковому державному страхуванню [19, п.1.12.];
− у разі загибелі (смерті) співробітника розвідувальної служби або члена його сім'ї у зв'язку із здійсненням зовнішньої розвідки держава бере на себе витрати з підготовки до перевезення і по перевезенню тіла (останків) до місця поховання, обумовленого в заповіті або визначеного близькими родичами (у разі їх відсутності − керівництвом розвідувальної служби), а також витрати по його (їх) похованню [19, п.1.13.];
− строки перебування співробітника розвідувальної служби під вартою і в місцях позбавлення волі на території іншої держави зараховуються при призначенні йому пенсії в вислугу років на пільгових умовах (один місяць перебування під вартою і в місцях позбавлення волі - за 3 місяці вислуги) [19, п.1.14.];
− у випадку повної або часткової втрати співробітником розвідувальної служби професійної придатності в результаті його розкриття або з інших, не залежних від нього причин, розвідувальна служба зобов’язана працевлаштувати зазначеного співробітника або створити умови для його професійної перепідготовки, включаючи компенсацію пов’язаних з цим витрат [19, п.1.15.];
− шкода, яка завдана співробітнику розвідувальної служби і членам його сім'ї у зв’язку із здійсненням зовнішньої розвідки, відшкодовується державою за рахунок коштів республіканського бюджету відповідно до законодавства [19, п.1.16.].
На відміну від білоруського законодавця російський більш детально і з конкретними цифрами визначив у Законі РФ «Про зовнішню розвідку» питання «соціальної підтримки (зазначимо, не соціального захисту, а соціальної підтримки – В.П.) співробітників органів зовнішньої розвідки Російської Федерації та членів їх сімей» [21, ст. 22], а саме:
− всі співробітники кадрового складу підлягають обов’язковому державному особистому страхуванню в розмірі 180 окладів грошового утримання (посадових окладів), встановлених на день виплати;
− шкода, заподіяна здоров’ю співробітника кадрового складу органу зовнішньої розвідки або члену його сім’ї у зв’язку із здійсненням РД, відшкодовується в повному обсязі відповідно до законодавства РФ. Зазначеним особам надається одноразова грошова виплата в розмірі від 12 до 84 окладів грошового утримання (посадових окладів), встановлених на день виплати, залежно від ступеню втрати працездатності в порядку, затвердженому Урядом РФ;
− у разі загибелі співробітника кадрового складу органу зовнішньої розвідки або члена його сім'ї у зв’язку із здійсненням РД відповідний федеральний орган виконавчої влади бере на себе витрати з підготовки до перевезення і по перевезенню останків до місця поховання, обумовленого в заповіті або зазначеного близькими родичами (у разі їх відсутності - керівництвом органу зовнішньої розвідки), а також витрати з поховання останків співробітника органу зовнішньої розвідки;
− родині загиблого надається одноразова виплата в розмірі 180 окладів грошового утримання (посадових окладів), встановлених на день виплати. Крім цього родина загиблого користується іншими соціальними гарантіями при вирішенні питань соціально-побутового забезпечення в порядку, що встановлюється федеральними законами;
− при одночасному виникненні відповідно до законодавства РФ декількох підстав для зазначених одноразових виплат виплата здійснюється по одній підставі за вибором одержувача;
− у разі повної або часткової втрати співробітником кадрового складу професійної придатності в результаті його розшифрування або з інших не залежних від нього причин орган зовнішньої розвідки РФ зобов’язаний працевлаштувати зазначеного співробітника або створити умови для його професійної перепідготовки, включаючи компенсацію пов’язаних з цим витрат;
− майнова шкода, заподіяна співробітнику кадрового складу органу зовнішньої розвідки РФ і членам його сім'ї у зв’язку із здійсненням РД, відшкодовується державою відповідно до цивільного законодавства Російської Федерації;
− у разі залучення співробітників органів зовнішньої розвідки, які не входять до кадрового складу, до виконання разових розвідувальних завдань і настання у зв’язку з цим наслідків, перелічених у частинах третій − сьомою статті 22 Закону, на зазначених співробітників поширюються права, соціальні гарантії та компенсації, передбачені для співробітників кадрового складу органів зовнішньої розвідки РФ.
Правове становище та соціальний захист осіб, які на конфіденційній основі сприяють органам зовнішньої розвідки, законодавцями РБ та РФ визначені доволі поверхово. 
Стосовно їх соціального захисту в Законі РФ «Про зовнішню розвідку» [21] є лише одна стаття 22 за назвою «Соціальний захист осіб, які здійснюють (здійснювали) конфіденційне сприяння органу зовнішньої розвідки Російської Федерації». Згідно цієї статті:
− така особа може бути прийнята за її клопотанням до громадянства РФ в порядку, встановленому федеральними законами, якщо вона не є громадянином РФ;
− термін співробітництва з органом зовнішньої розвідки особи, яка була прийнята в громадянство РФ, включається в її трудовий стаж, а соціальний захист здійснюється так само, як і відносно кадрового співробітника розвідки (за виключенням обов’язкового державного страхування);
− якщо особа не є громадянином РФ, то її соціальний захист здійснюється в порядку, визначеному Президентом РФ.
На відміну від Закону РФ [21] в Указі Президента РБ «Про питання зовнішньої розвідки» [19, пп.1.17. – 1.18.] більш докладно визначено питання соціального захисту осіб, які здійснюють (здійснювали) конфіденційне сприяння органам зовнішньої розвідки, а саме:
− соціальний захист громадянина РБ, який надає (надавав) конфіденційне сприяння розвідувальним службам, здійснюється у повному обсязі так само, як і співробітника розвідки та членів його сім’ї під час виконання ними розвідувальних завдань;
− особа, яка надає (надавала) конфіденційне сприяння розвідувальним службам та яка не є громадянином РБ, може бути прийнята до громадянства РБ в порядку, встановленому законодавством;
− пенсійне забезпечення особи, яка надає (надавала) конфіденційне сприяння розвідувальним службам і прийнята до громадянства РБ, здійснюється в порядку, встановленому законодавством. За відсутності підстав для призначення пенсії зазначеній особі у разі її непрацездатності виплачується грошове утримання в порядку і розмірі, встановленим суб’єктами зовнішньої розвідки;
− особа, яка надає (надавала) конфіденційне сприяння розвідувальним службам та яка не є громадянином Республіки Білорусь, може представлятися до державних нагород РБ в порядку, встановленому законодавством;
− питання соціального захисту осіб, які надають (надавали) конфіденційне сприяння розвідувальним службам і не є громадянами РБ, вирішуються в індивідуальному порядку Президентом РБ.
Якщо питання соціального захисту осіб, які надають (надавали) конфіденційне сприяння органам зовнішньої розвідки, більш менш визначені правовими нормами в законодавстві РБ та РФ, то цього не можна сказати про їх правове становище, тобто про їх права та обов’язки. В жодному відкритому нормативно-правовому акті немає і натяку на права і обов’язки осіб, які сприяють органам зовнішньої розвідки на конфіденційній основі.
Виходячи з загальнотеоретичного змісту поняття «правовий статус» і застосовуючи його до інституту конфіденційного співробітництва, можна сказати, що він визначає потенційні можливості абстрактної особи в її взаємостосунках із органами зовнішньої розвідки як суб’єктами права. 
Хоча, російський законодавець у статті 19 Закону РФ «Про зовнішню розвідку» [21] трохи намагався визначити права осіб, які надають конфіденційне сприяння органам зовнішньої розвідки, але зробив це побіжно, так би мовити, між іншим. Згідно з цією статтею, особа має право на:
− отримання винагороди за конфіденційне співробітництво;
− добровільне надання згоди на конфіденційне співробітництво;
− віднесення відомостей про себе, а також про факт співробітництва, до відомостей, що становлять державну таємницю і розсекречуванню у зв’язку із закінченням максимально допустимого терміну засекречування відомостей, що становлять державну таємницю, вони не підлягають. Доступ до цих відомостей мають лише керівник і уповноважені ним на те співробітники відповідного органу зовнішньої розвідки; 
− гарантування відповідних заходів забезпечення безпеки для себе та членів своєї сім’ї, якщо це не порушує права і законні інтереси інших осіб. Порядок проведення таких заходів визначається Президентом РФ.
Дивним видається той факт, що і в теорії, особливо в теорії ОРД, і в законодавчій практиці питання прав та обов’язків осіб, які конфіденційно співробітничають із правоохоронними органами, на теперішній час ретельно досліджено і визначено. Можна було б це взяти за основу і більш детально прописати правовими нормами права та обов’язки цих осіб у законодавстві про органи зовнішньої розвідки. 
Наприклад, в Законі РБ «Про оперативно-розшукову діяльність» [37] є окрема глава 8, яка складається з шістнадцятьох статей (ст. 51 − 66), в яких ретельно прописуються права осіб, які надають або надавали сприяння на конфіденційній основі органам − суб’єктам ОРД. Такі особи мають право на:
− правовий захист, тобто органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, при виникненні реальної загрози злочинного посягання на життя, здоров’я, майно таких осіб, в зв’язку з наданням ними сприяння на конфіденційній основі, вживають всіх необхідних заходів щодо запобігання або припинення посягання на всіх стадіях проведення оперативно-розшукового заходу (планування, підготовка, проведення);
− соціальний захист, тобто включення періоду надання сприяння за контрактом, якщо це було основним родом заняття, в стаж роботи; виплата одноразової допомоги, у тому числі членам сім’ї, у випадках загибелі (смерті), тілесних ушкоджень тощо;
− застосування заходів щодо забезпечення безпеки стосовно себе та членів сім’ї (забезпечення конфіденційності відомостей; особиста охорона, охорона житла і майна; видача спеціальних засобів індивідуального захисту та сповіщення про небезпеку; тимчасове приміщення в безпечне місце; переміщення на іншу роботу (службу), зміна місця роботи (служби) або навчання; переселення на інше місце проживання; зміна даних документа, що посвідчує особу, заміна документів; переміщення з одного місця утримання під вартою або відбування покарання в інше).
Не зважаючи на те, що в оперативно-розшуковому законодавстві вже досить ретельно прописані правовими нормами статус особи, що конфіденційно співробітничає з правоохоронними органами, наукова думка продовжує дослідження цієї вкрай важливої проблеми. Правильно, на наш погляд, висловлюється з цього приводу Н. В. Павличенко, який пропонує визначити в законодавстві про ОРД всеохоплююче коло прав та обов’язків осіб, які здійснюють сприяння суб’єктам ОРД, так само, як це зроблено із правами та обов’язками органів, що здійснюють ОРД. Він пише: «закріпленню, на наш погляд, підлягають найбільш загальні положення, що носять статусний характер, і зустрічаються в діяльності всіх категорій осіб, які сприяють правоохоронним органам, а вужчі (спеціальні) повноваження мають бути предметом договірних зобов’язань і викладатися в трудовій угоді (курсив наш. – В.П.)» [55]. До кола прав, що підлягають обов’язковому закріпленню в законодавстві про ОРД, Н.В.Павличенко пропонує включити наступне:
− право на здійснення сприяння органам, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність; 
− право на добровільність сприяння органам, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність; 
− право на негласність сприяння органам, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність; 
− право на безпеку сприяння органам, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність; 
− право на соціальний захист громадян, які сприяють або сприяли органам, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність;
− право на правовий захист громадян, які сприяють або сприяли органам, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність; 
− право на захист від неправомірної поведінки посадових осіб органів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність; 
− право на вимушене заподіяння шкоди правоохоронюваним інтересам суспільства і держави 
До кола обов’язків осіб, які конфіденційно сприяють оперативно-розшуковим органам, він відносить:
− обов’язок правомірного виконання громадського обов’язку або покладених на них повноважень; 
− обов’язок збереження в таємниці відомостей, що стали відомими особам, які сприяють в ході підготовки або проведення оперативно-розшукових заходів, а також дотримання правил конспірації;
− обов’язок надання повної та достовірної інформації органам, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність [55, 56].
Інтерпретуючи вищезазначені погляди науковця, можна цілком обґрунтовано стверджувати, що права і обов’язки осіб, які конфіденційно співробітничають з органами зовнішньої розвідки, мають також ретельно прописуватись правовими нормами в законодавстві про зовнішню розвідку.
Наприклад, в нормативно-правовому акті стосовно прав осіб, які конфіденційно співробітничають (співробітничали) з органами зовнішньої розвідки, можна й доцільно закріпити наступні положення:
− право на конфіденційне сприяння органам, що здійснюють РД. Офіційне закріплення за громадянами, іноземцями та особами без громадянства права на надання допомоги органам, які здійснюють РД, особливо у вирішенні завдань боротьби зі тероризмом, транснаціональною організованою злочинністю, розповсюдженням наркотиків тощо, шляхом конфіденційної співпраці з оперативними підрозділами цих органів дозволяє визнати соціальну необхідність і значимість подібної співпраці. Але, реалізація цього права, цілком зрозуміло, можлива лише при обопільній згоді;
− право на добровільність сприяння РО. Закріплення цього права − важливий фактор унеможливлення використання незаконних способів і методів отримання згоди від особи на конфіденційне співробітництво. Воно має бути тільки добровільним, без застосування (або загрози застосування) фізичного і психічного насильства. Але, це право не виключає можливості, в певних межах, використання компрометуючих матеріалів, оскільки у потенційного кандидата на співробітництво завжди залишається право вибору;
− право на негласність сприяння РО. Кожен громадянин, іноземець або особа без громадянства, які залучені в сферу конфіденційного співробітництва, мають бути повністю впевнені, що відомості про них будуть зберігатися в таємниці. При цьому ані соціальні, ані політичні, ані економічні передумови розвитку суспільства не мають похитнути дане переконання. Державні гарантії щодо реалізації даного права у вигляді правового припису у законодавстві є основою ефективності роботи з особами, які надають конфіденційне сприяння розвідці;
− право на безпеку сприяння РО. Реалізація даного права лежить в організаційно-тактичній площині взаємин особи і конкретного розвідника, з яким вона працює. Безпека сприяння − широке поняття, яке включає тактично грамотні і вчасні рішення розвідника в тій чи іншій ситуації. Крім того, дане право має надавати особі вичерпні гарантії того, що розвідник (розвідники), з ким вона співпрацює, будуть неухильно дотримуватись правил конспірації, режиму поводження із секретними матеріалами і положень контракту, якщо такий укладений. Право на безпеку сприяння також має включати повне уявлення особою, яка конфіденційно співробітничає з розвідкою, свого правового становища і можливих негативних наслідків (провалів); 
− право на соціальний захист (соціальну підтримку) осіб, які сприяють або сприяли РО. Реалізація даного права передбачає отримання особою матеріальних компенсацій (винагороди та інших виплат) за виконану роботу; пенсійне забезпечення при настанні відповідного віку і умов, передбачених законодавством; відшкодування збитків, яких вона зазнала у зв’язку зі співробітництвом; фізичний та інший захист особи, її сім’ї та близьких при виникненні реальної загрози посягання на життя, здоров’я або майно; надання громадянства держави, від імені якої діє розвідка тощо;
− право на правовий захист (правову підтримку) осіб, які сприяють РО. Реалізація даного права передбачає: юридичні консультації (пояснення, рекомендації) під час виконання конкретних розвідувальних заходів; регламентація процедури пом’якшення покарання або звільнення від кримінальної відповідальності тих осіб, які діяли у складі злочинних угруповань; захист особи від неправомірного притягнення до кримінальної відповідальності; запобігання особи від деконспіраціі (розшифрування) тощо;
− право на отримання інформації про результати своєї РД. Реалізація даного права передбачає: попередню перевірку відомостей, отриманих від особи, яка конфіденційно співробітничає з розвідкою; певні обмеження відповідно до правил режиму секретності і конспірації; 
− право на захист від неправомірної поведінки посадових осіб РО. Реалізація даного права передбачає визначення правовими приписами процедури оскарження особою дій або бездіяльності з боку розвідника, його керівника або розвідки в цілому. У дуалістичних відносинах розвідника й особи, яка з ним конфіденційно співробітничає, нерідко виникають ситуації, коли вчинки першого не узгоджуються з основними принципами РД, а саме: використання конфіденційного співробітництва для вирішення завдань, не передбачених нормативно-правовими актами про зовнішню розвідку; порушення правил конспірації в роботі; неправомірне поширення відомостей про конфіденційного співробітника без його згоди серед інших осіб (деконспірація) або оточення; застосування фізичного або психічного впливу на особу під загрозою поширення відомостей про її конфіденційне співробітництво; одностороннє припинення контракту, невиконання умов контракту тощо.
Стосовно основних обов’язків осіб, які конфіденційно співробітничають (співробітничали) з органами зовнішньої розвідки, можна і доцільно закріпити у законодавстві наступні положення:
− обов’язок правомірного і належного виконання покладених повноважень або положень контракту. Кожна людина, яка залучена у сферу РД на основі конфіденційного співробітництва, має розуміти, що її права та законні інтереси будуть захищені тільки при правомірному і належному виконанні покладених на неї обов’язків. В іншому випадку вона може бути позбавлена соціальних та правових гарантій, передбачених законодавством;
− обов’язок збереження в таємниці відомостей, що стали відомими особі в ході підготовки або проведення розвідувальних заходів, а також обов’язок дотримання правил конспірації. Надавши згоду на конфіденційну співпрацю з органом зовнішньої розвідки, особа накладає на себе ряд обмежень, дотримання яких об’єктивно впливає на її безпеку. До речі, ці вимоги ґрунтуються на багатовіковій історії РД і мають нормативне закріплення в законах РБ, РФ та України про державну таємницю та оперативно-розшукову діяльність. Об’єктивна необхідність нормативного закріплення даного обов’язку викликана тим, що в більшості випадків розшифрування (деконспірація) осіб пов’язана з недотриманням вимог конспірації саме з їхнього боку, що фактично позбавляє їх права на оскарження дій розвідки у випадку свого провалу;
− обов’язок надання повної та правдивої інформації РО. Викриття найбільш негативних обставин в роботі особи (надання брехливої, упередженої, недостовірної інформації, введення в оману, намагання всіма засобами отримати матеріальну або грошову винагороду тощо) тягне за собою неминуче припинення правовідносин і прийняття необхідних заходів щодо запобігання деконспіраціі інших осіб, залучених до сфери РД. Законодавче закріплення обов’язку надавати повну і правдиву інформацію РО, безумовно, не виключить факти зради з боку таких осіб, проте послужить юридичною передумовою для притягнення їх до відповідальності;
− обов’язок узгоджувати свої наміри, дії та вчинки з розвідником. Безумовно, узгодження може здійснюватись тільки за наявності необхідних для цього умов, воно не передбачає скасування ініціативи і активності особи, яка діє згідно з реальними обставинами. Але, основа цього обов’язку полягає в дотриманні конфідентом чіткої лінії поведінки, яку визначив розвідник, для того щоб вирішити розвідувальні завдання і мати можливість застосувати потім всі заходи його правового та соціального захисту. 
Подібне законодавче закріплення прав і обов’язків осіб, які сприяють РО, не тільки дозволить конкретизувати правовий статус конфіденційного співробітника, але й сприятиме покладанню на державу (в особі його РО) зобов’язань зі створення належних умов правової охорони та правового захисту таких осіб. Звісно ж, що у зв’язку з цим державні гарантії необхідно розглядати як основну частину правового статусу особи, яка співробітничає з розвідкою на конфіденційній основі [56]. Про необхідність розширеного визначення у законодавстві прав та обов’язків конфідентів наголошують також науковці С. А. Горшенков, С. В. Луговик, С. Є. Шокін, М. А. Пашкєєв, С. А. Михайльонок та ін. [57 – 61].

3.3 Парламентський та громадський контроль за діяльністю органів зовнішньої розвідки

Законодавці, розробляючи нормативно-правові акти у сфері РД, неодмінно мали визначати правовими нормами питання контролю та нагляду за діяльністю РО, оскільки цього, по-перше, вимагають конституційні положення, а по-друге, це є реалізацією обов’язкового принципу законотворення у правових і демократичних державах.
З теоретичної точки зору в будь-якій сучасній демократичній державі контроль і нагляд за діяльністю будь-якого державного органу повинен здійснюватися гласно, об’єктивно, повно, прозоро і за всіма можливими формами. Представники громадськості і, навіть, окремі пересічні громадяни завдяки принципу відкритості суспільства мають право знати: що робить державний орган, як він функціонує і, найголовніше, на що витрачаються гроші платників податків.
Стосовно контролю та нагляду за діяльністю спеціальних служб, особливо РО, цілком зрозумілим є те, що в цьому питанні є суттєві особливості, оскільки спеціальні служби працюють таємно, а сама природа завдань змушує їх виконувати свої функції секретно: «саме через цей парадокс (захист відкритого суспільства здійснюється таємними засобами) спецслужби й органи безпеки мають стати об’єктом демократичного цивільного контролю» [62, с. 15]. На думку автора наведений вище тезис можна скорегувати і значно посилити, наголосивши, що серед «спецслужб і органів безпеки» саме РО, в першу чергу, мають стати об’єктами демократичного, цивільного контролю і нагляду.
Можна повністю погодитись із міркуваннями авторів наукового видання [62, 63], що контроль та нагляд за діяльністю розвідувальних служб необхідні, принаймні, з п’ятьох причин:
− по-перше, органи зовнішньої розвідки всупереч принципу відкритості і прозорості, що лежить в основі демократичного контролю, дуже часто діють таємно. Зрозуміло, що таємність захищає розвідку від розголошення їхніх методів і засобів, але саме таємність може іноді провокувати окремих керівників на проведення невизначених правовими нормами дій за принципом: «таємниця все покриє». В цьому сенсі дуже важливо, щоб певні гілки влади (парламент, і, особливо, виконавча влада) уважно стежили за таємними операціями розвідки;
− по-друге, розвідка, як і інші органи безпеки, наділяється особливими повноваженнями (втручання в приватне життя і порушення права особистості на конфіденційність), що, звичайно ж, може обмежувати права людини. До цього, розвідка дуже часто ставить захист національних інтересів й інтереси своєї держави вище інтересів поваги до прав окремих громадян. Оскільки, крім того, контроль за діяльністю РО не завжди ефективно організований, існує великий ризик того, що розвідка може перевищувати свої повноваження й порушувати права людини. Це й вимагає постійного спостереження за діяльністю розвідки з боку спеціально створених інститутів контролю. Основні проблеми виникають у тих випадках, коли розвідка одержує особливі повноваження поряд з неефективним контролем з боку виконавчої, законодавчої й судової влади, а також тоді, коли в державі існує декілька або велика кількість різних розвідувальних структур;
− по-третє, у сучасний період розвідка будь-якої країни знаходиться у процесі пристосування до нових загроз і викликів (організована злочинність, міжнародний тероризм, вплив регіональних конфліктів та економічно нестабільних держав, нелегальний обіг людських ресурсів і товарів тощо). Процес пристосування потребує перманентного реформування розвідувальних структур, надання їм нових повноважень, але це має бути під ретельним контролем з боку органів державного управління, які мають переконатися, що реформування розвідки відповідає потребам громадян і суспільства. «Більш того, оскільки служби безпеки являють собою великі державні бюрократії, у яких укоренилося небажання змінюватися і які мають великий ступінь бюрократичної інерції, зовнішні інститути влади, такі як виконавча влада і парламент, мають бути впевнені, що зміни в діяльності спецслужб здійснюються в потрібному напрямі» [62, с. 15];
− по-четверте, виконуючи завдання щодо збору інформації про потенційні загрози національній безпеці, розвідка потім робить аналіз та оцінку зібраної інформації. Оцінки припускають визначення пріоритетів у загрозах, що, у свою чергу, має важливі політичні наслідки. Результати оцінювання є відправним пунктом для наступних дій з боку керівництва держави і інших силових структур (армії, органів державної безпеки, поліції, прикордонних військ тощо). Дуже важливим є те, щоб оцінки були об’єктивними, неупередженими і надавалися за умов демократичного контролю;
− по-п’яте, оскільки країни пострадянського простору до проголошення незалежності тривалий час перебували в умовах авторитарного режиму, їх перехід у бік демократії супроводжувався корінним зламом минулих принципів: «ще кілька років тому основним завданням роботи спецслужб і органів безпеки в цих країнах (країни, що перебували в умовах авторитарних режимів – автор) був захист авторитарних лідерів від свого власного народу. В основному, спецслужби виконували репресивні функції. Можна лише уявити собі всю глобальність завдання, пов’язану з реформуванням старої системи безпеки в цих країнах у сучасних умовах демократії. Реформування спецслужб із метою перетворення їх з інструментів репресій у сучасний механізм проведення політики безпеки вимагає уважного спостереження (курсив наш. – В.П.) за їхньою діяльністю з боку виконавчої влади й парламенту» [62, с. 16].
Відтак, можна констатувати, що контроль та нагляд за діяльністю органів зовнішньої розвідки є вкрай важливим інструментом підтримання на належному рівні демократичних засад існування сучасної держави. 
Аналізуючи нормативно-правові акти різних країн у сфері РД, постає дуже цікаве питання: чи змогли законодавці, розуміючи всю міру важливості цього завдання, визначити  правовими приписами належний рівень контролю та нагляду за діяльністю розвідувальних структур (практичний аспект досліджуваної проблеми даного параграфу). Зробимо це на прикладі аналізу російського та білоруського законодавства.
Так, в Законі РФ «Про зовнішню розвідку» [21] питанням контролю і нагляду присвячена ціла глава, яка має назву: «Контроль і нагляд за діяльністю органів зовнішньої розвідки Російської Федерації». У свою чергу ця глава включає дві статті: стаття 24 «Парламентський контроль за діяльністю органів зовнішньої розвідки Російської Федерації» і статтю 25 «Прокурорський нагляд». Тобто, в Законі явно виділено два напрями: парламентський контроль і прокурорський нагляд. Трохи говориться про контроль у статті 12 «Керівництво органами зовнішньої розвідки Російської Федерації», в якій зазначається, що Президент РФ «контролює (курсив наш. – В.П.) і координує діяльність органів зовнішньої розвідки Російської Федерації». У статті 9 цього Закону «Зв’язок органів зовнішньої розвідки Російської Федерації із громадськістю Російської Федерації» безпосередньо не йдеться про громадський контроль, а визначається лише «зв’язок»: «для інформування громадськості про свою діяльність органи зовнішньої розвідки Російської Федерації, їх співробітники здійснюють зв’язок (курсив наш. – В.П.) з громадськими об’єднаннями, із засобами масової інформації та з громадянами Російської Федерації через створювані з цією метою в структурі зазначених органів відповідні служби». 
Детально проаналізуємо статтю 24 Закону [21] стосовно парламентського контролю:
1) контроль здійснюється двома шляхами: в порядку, що встановлюється федеральними законами, а також шляхом перевірки Рахунковою палатою РФ виконання затверджених Державною Думою і Радою Федерації кошторисів витрат на утримання органів зовнішньої розвідки РФ;
2) для контролю в Рахунковій палаті РФ створюється спеціальна група з числа її членів. Зазначена група має право запитувати у органів зовнішньої розвідки документи з питань виконання кошторисів витрат, заслуховувати на своїх закритих засіданнях звіти керівників органів зовнішньої розвідки РФ з цих питань;
3) взаємовідносини палат Федеральних Зборів з органами зовнішньої розвідки РФ здійснюються через відповідні комітети (підкомітети), створювані кожною з палат;
4) члени зазначених комітетів (підкомітетів) і спеціальної групи Рахункової палати РФ, співробітники їх апаратів вправі приступати до виконання своїх обов’язків по здійсненню функцій, передбачених цією статтею, тільки після оформлення допуску до відомостей, що становлять державну таємницю, в порядку, встановленому Законом РФ «Про державну таємницю» [63];
5) члени Ради Федерації і депутати Державної Думи отримують відомості про органи зовнішньої розвідки виключно через відповідні комітети (підкомітети) палат Федеральних Зборів;
6) дії членів Ради Федерації і депутатів Державної Думи, співробітників апаратів палат Федеральних Зборів не мають створювати загрозу розголошення відомостей про осіб, які надають (надавали) конфіденційне сприяння органам зовнішньої розвідки, про приналежність конкретних осіб до кадрового складу органів зовнішньої розвідки, а також про методи і засоби, що використовуються  цими органами.
Стосовно прокурорського нагляду в статті 26 Закону [21] визначено лише два моменти:
1) нагляд за виконанням органами зовнішньої розвідки РФ федеральних законів здійснюють Генеральний прокурор РФ і уповноважені ним прокурори;
2) відомості про осіб, які надають (надавали) органам зовнішньої розвідки конфіденційне сприяння, а також про організацію, про методи і засоби здійснення діяльності органів зовнішньої розвідки РФ в предмет прокурорського нагляду не входять.
В нормативно-правових актах РБ питанням визначення правовими приписами контролю і нагляду за діяльністю розвідувальних служб білоруськими законодавцями приділено вкрай мало уваги, можна сказати, що зовсім не надано необхідного значення. Так, в Указі Президента РБ «Про питання зовнішньої розвідки» [19] немає жодного слова про контроль або нагляд. В Законі РБ «Про органи державної безпеки Республіки Білорусь» [36] про контроль та нагляд йдеться в найзагальніших виразах:
− контроль за діяльністю органів державної безпеки здійснюється виключно Президентом РБ та Радою Міністрів РБ в межах повноважень, що їй делеговано Президентом РБ [36, ст. 40];
− нагляд за точним і однаковим виконанням органами державної безпеки законодавства РБ здійснюють Генеральний прокурор РБ і підлеглі йому прокурори в межах своєї компетенції [36, ст. 41].
Проаналізувавши нормативно-правові акти РБ та РФ, можна констатувати, що незважаючи на всю вагомість питань контролю і нагляду за діяльністю РО, білоруські та російські законодавці, на думку автора, до цього найважливішого інструменту підтримання на належному рівні демократичних засад існування сучасної держави поставилися вкрай поверхово. Це може свідчить про те, що в обох державах ще не відбулося «корінного зламу минулих радянських принципів» існування і функціонування спеціальних служб.
Отже, проаналізуємо існуючі наукові підходи до проблем контролю та нагляду за діяльністю державних органів, в тому числі й РО, в сучасній демократичній державі (теоретичний аспект досліджуваної проблеми даного підрозділу). Тобто, уявімо собі, як з позиції юридичної науки визначається зміст контролю та нагляду за діяльністю органів зовнішньої розвідки.
Контроль, як юридична категорія, коли вона застосовується  для визначення сукупності дій з боку певних уповноважених органів або осіб стосовно державних органів, у тому числі й РО, відноситься  до більш загального родового поняття − державний контроль, останній, в свою чергу, є складовою контрольної влади. 
В теорії держави і права контрольна влада – це «гілка влади, що займає самостійне місце в системі розподілу влади. У більшості держав контрольна влада представлена вищими органами держави особливого роду (рахункові палати, державний контроль (курсив наш. – В.П.), омбудсман). Контрольна влада організаційно відокремлена від інших органів влади. Її специфіка полягає у тому, що органи здійснюють розслідування за допомогою перевірки, вивчення стану справ без права втручання в роботу підприємств і установ. Вони не застосовують санкцій, а надають результати перевірки органам держави, які вживають заходів до порушників» [32, с. 132].
Стосовно поняття «державний контроль», то в юридичній науці всі науковці розуміють цю категорію, в основному, однаково, а саме: «під державним контролем в сучасній юридичній науці прийнято розуміти перевірку (курсив наш. – В.П.) відповідності результатів заданим параметрам (відповідність нормативно встановленим показникам)» [65].
Зміст державного контролю полягає в тому, що уповноважені органи та особи, використовуючи організаційно-правові способи і засоби, в рамках компетенції з’ясовують, чи відповідає діяльність підконтрольних об’єктів нормативним приписам; аналізують результати впливу суб’єктів управління на керовані об’єкти, ступінь відхилення від поставлених цілей, запланованих способів і результатів і безпосередньо вживають заходів щодо їх усунення та притягнення до відповідальності винних. Сутність державного контролю полягає в перевірці відповідності результатів заданим параметрам, його цілям [66, с. 11]. 
Державний контроль різноманітний і здійснюється органами законодавчої, виконавчої і судової влади.
Ознаки контролю: оптимальність, безперервність, оперативність, владність тощо. Цілі контролю: охорона конституційного ладу, забезпечення прав і свобод людини і громадянина, підвищення ефективності державного управління, підтримання стабільності державного устрою, забезпечення відповідності виданих нормативно-правових актів конституції. Функції контролю: охорона права, соціальна превенція (попередження, запобігання, попередження), виховна та деякі інші.
Таким чином, «контроль − це форма юридичної діяльності, при якій уповноважені органи та особи в рамках контрольного провадження, для отримання юридично значимих результатів і надання (забезпечення) регулюючого впливу здійснюють на підконтрольних об’єктах збір і перевірку інформації (курсив наш. – В.П.) про фактичне виконання нормативних приписів, дотримання вимог нормативних і правових актів і безпосередньо вживають заходів щодо попередження та припинення скоєних порушень (відхилень) з метою забезпечення охорони інтересів суспільства і держави, захисту прав і свобод громадян» [66, с. 12].
Трансформуючи наукові надбання у практичну площину стосовно здійснення державного контролю у сфері РД, дуже влучно, на наш погляд, надають свої пропозиції автори єдиного на даний час спеціального наукового огляду «Підзвітність спецслужб: правові норми, досвід і рекомендації» доктор Ханс Борн (старший науковий співробітник ЖЦДК над збройними силами, Швейцарія) і професор Ієн Лей (професор права, член Ради директорів Центру з прав людини Даремского університету, Велика Британія): «правові норми й рекомендації зі здійснення контролю над діяльністю органів безпеки й спецслужб мають бути розроблені на чотирьох рівнях, кожний з яких необхідно розглядати як окремий елемент, що переходить на наступний рівень: внутрішній контроль на рівні самих спецслужб; контроль з боку виконавчої влади; парламентський контроль; незалежний контроль [62, с. 22].
Беручи за основу міркування вчених, можна констатувати, що дійсно, спочатку контроль повинен здійснюватися на рівні самих розвідувальних служб. На цьому етапі контроль містить такі аспекти, як перевірка належного і повного виконання законів й додержання державної політики, повноваження керівників служб та їх реалізація в практичній діяльності, законне поводження з добутою інформацією та отриманими матеріалами, використання особливих повноважень відповідно до закону і в межах його приписів, виконання внутрішніх інструкцій і розпоряджень тощо. Процедури внутрішнього контролю є основою для здійснення подальшого демократичного контролю з боку виконавчої та законодавчої влади, а також з боку незалежних органів контролю. Механізми внутрішнього контролю дають гарантії того, що державна політика втілюється в життя ефективно, професійно і на законних підставах. 
Контроль з боку виконавчої влади акцентує свою увагу на визначенні завдань і пріоритетів у роботі розвідки, включаючи міністерський або відомчий контроль над їх діяльністю, до складу яких розвідувальні служби входять, спостереження за проведенням спеціальних (секретних) операцій, співробітництво розвідувальних служб на міжнародному рівні, і встановлює запобіжні заходи, що не дозволяють розвідці перевищувати свої повноваження.
Важливу роль відіграє парламентський контроль, який передбачає перевірку додержання визначених напрямів загальної державної політики, обсягів фінансових витрат в межах асигнувань, наданих державним бюджетом, правильного використання наявних матеріально-технічних засобів, легітимності розвідувальних служб.
Незалежний контроль – четвертий рівень демократичного контролю – передбачає здійснення незалежної оцінки  діяльності розвідки за допомогою омбудсменів або уповноважених з прав людини при парламенті, незалежних аудиторських організацій, незалежних ревізорів тощо, які діють на підставі заяв та повідомлень громад цивільного населення, окремих громадян, платників податків, чиї кошти йдуть на фінансування діяльності розвідувальних структур тощо.
Х.Борн і І.Лей, так само як і інші вчені, серед учасників демократичного контролю над діяльністю розвідки визначають також судову владу і громадянське суспільство.
Судова влада, включаючи й міжнародні суди, здійснює контроль на всіх чотирьох рівнях, особливо під час здійснення розвідкою спеціальних повноважень, пов’язаних із обмеженням конституційних прав і свобод громадян. Але, як правильно відмічає М. Ю. Дундуков, контрольні повноваження судової влади все ж таки дещо обмежені: «механізм реалізації контрольних повноважень судової влади щодо розвідувальних служб та їх діяльності відрізняється від контрольної діяльності як законодавчої, так і виконавчої влади Сполучених Штатів. На відміну від інших гілок влади, контрольні повноваження судової влади можуть вчиняти безпосередній вплив на розвиток правової основи діяльності розвідки за допомогою тлумачення законів і підзаконних нормативних актів або шляхом визнання окремих їх положень такими, що не відповідають Конституції США (курсив наш. – В.П.)» [67, с. 23].
Контроль з боку громадянського суспільства має свої особливості, він суттєво доповнює інші види контролю. Навіть завдяки існуючій всеохоплюючий правовій основі діяльності розвідувальних служб і добре розробленій правовій основі здійснення стосовно них контролю, − все це не може вважатися панацеєю від усіх хвороб: «головна проблема полягає в тому, що закони в ряді випадків лише проголошують певні норми. Основними гарантами демократичних цінностей є засоби масової інформації і суспільна думка при наявності політичної правової культури (курсив наш. – В.П.). Сучасна історія насичена прикладами держав, у яких права людини були повністю знехтувані в той час, як ці ж держави приймали найдемократичніші конституції та підписували такого ж характеру договори» [68, с. 21].
Якщо порівняти вищезазначені положення та пропозиції вчених з проаналізованими положеннями із нормативно-правових актів РБ і РФ, то можна побачити, що білоруські та російські законодавці обмежилися лише двома рівнями, а саме: контролем з боку виконавчої влади і парламентським контролем. Внутрішній і незалежний контроль залишилися, можна сказати, поза увагою законодавців.
Тепер торкнемося державного нагляду.
Державний нагляд − функція спеціальних державних органів та їх посадових осіб у вигляді систематичного спостереження за точним і неухильним дотриманням законів, інших нормативних правових актів, що здійснюється за підвідомчими цим органам питаннями відносно не підпорядкованих їм юридичних та фізичних осіб [54]. Це визначення носить більше практичний характер.
Існує також суто наукове поняття нагляду – це «автономна форма юридичної діяльності уповноважених суб’єктів, що полягає у здійсненні ними відповідно до своєї компетенції юридично значимих дій по вирішенню на піднаглядних об’єктах в суворій відповідності до закону конкретних юридичних справ, що виникають у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням законів державними органами і посадовими особами з метою забезпечення та зміцнення законності і правопорядку, попередження та припинення правопорушень, забезпечення прав і свобод громадян та охоронюваних законом прав та інтересів суспільства і держави» [66, с. 13].
За видами державного нагляду відрізняють адміністративний та прокурорський нагляди. 
Адміністративний нагляд, який здійснюється, наприклад, в РФ спеціальними федеральними наглядами (Федеральна служба з нагляду в сфері захисту прав споживачів і благополуччя людини, Федеральна служба з нагляду у сфері охорони здоров’я і соціального розвитку, Федеральна служба з нагляду за дотриманням законодавства в сфері масових комунікацій та охорони культурної спадщини, Федеральна служба з нагляду у сфері освіти і науки, Федеральна служба з нагляду у сфері природокористування, Федеральна служба з ветеринарного і фітосанітарного нагляду, Федеральна служба з нагляду у сфері транспорту, Федеральна служба з нагляду у сфері зв’язку, Федеральна служба страхового нагляду, Федеральна служба з екологічного, технологічного і атомного нагляду тощо) та державними інспекціями (Державна інспекція безпеки дорожнього руху МВС Росії, Державний протипожежний нагляд МНС Росії тощо), цілком зрозуміло, не застосовується до функціонування РО в суто РД. Тобто, безпосередньо РД не входить до предмету адміністративного нагляду.
Наглядова діяльність прокуратури у сфері державного управління здійснюється:
1) за виконанням законів державними органами виконавчої влади, органами воєнного управління, правоохоронними органами та органами розвідки і контррозвідки та їх посадовими особами, а також за відповідністю правових актів, що ними видаються, положенням діючих законів;
2) дотримання прав і свобод громадян цими органами і посадовими особами під час проведення РД, КРД та ОРД.
Форми реагування представників прокуратури на порушення законності:
− протест прокурора (наприклад, на видання РО або його керівником правового акту, який суперечить чинному законодавству);
− подання прокурора (наприклад, про усунення наявних або виявлених порушень закону);
− постанова прокурора (наприклад, виходячи з порушень закону посадовою особою прокурор виносить мотивовану постанову про порушення кримінальної справи або провадження про адміністративне правопорушення);
− застереження (попередження) прокурора про неприпустимість порушення закону (наприклад, з метою попередження правопорушень і за наявності відомостей про злочин, що готується, оголошується в письмові формі попередження про неприпустимість порушення закону).
Таким чином, сутність та зміст нагляду полягають «в забезпеченні законності і правопорядку шляхом виявлення і усунення допущених порушень закону, а також в їх попередженні. Зміст нагляду становить заснована на законі діяльність спеціально уповноважених суб’єктів, яка спрямована на попередження, виявлення та припинення порушень законів з метою забезпечення верховенства закону і єдності законності, забезпечення конституційних прав і свобод громадян та охоронюваних законом інтересів суспільства і держави» [66, с. 13].
Розглянувши в науковому аспекті питання контролю і нагляду за діяльністю РО, можна помітити, що і в контролі, і в нагляді є багато ознак, за якими вони співпадають.
По-перше, співпадають ознаки за правовим статусом органів контролю і нагляду, а саме:
− відсутність організаційної підпорядкованості між собою та об’єктами (суб’єктами) контролю та нагляду;
− наявність спільного спеціального об’єкту контролю і нагляду, до якого належать нормативно-правові акти, що містять вимоги, стандарти, приписи обов’язкової поведінки;
− мають певні права щодо застосування заходів примусу, якщо виявлено порушення з боку керівництва і посадових осіб РО, їх співробітників, працівників.
По-друге, співпадають ознаки за самим характером діяльності органів контролю і нагляду. Контролюючі й наглядові органи:
− керуються законом та домагаються від органів розвідки виконання закону;
− мають однакову кінцеву мету – забезпечення дотримання та захисту прав і свобод людини та громадянина;
− мають однакові методи діяльності: проведення перевірок, отримання пояснень, витребування та аналіз  документів, використання експертних оцінок тощо.
Основна відмінність контролю від нагляду полягає в тому, що контроль переслідує не тільки досягнення законності і правопорядку, але й забезпечення ефективності та доцільності. Натомість метою нагляду є точне і неухильне виконання законів, яке не супроводжується оцінкою доцільності прийнятих актів і скоєних дій. При здійсненні нагляду неможливо втручання державного органу в оперативно-господарську діяльність об’єкта нагляду, тобто в РД органу розвідки. «Разом з тим не можна стверджувати, що нагляд не цікавиться результатами, що виникають в піднаглядних відносинах. В процесі нагляду відбувається спостереження за реалізацією прав в суб’єктивному сенсі. Особливо чітко це простежується при проведенні прокурорського та судового нагляду. В процесі проведення нагляду, на відміну від контролю, існує можливість оцінки відповідності діяльності керованого об’єкта певним вимогам норм з наявністю суворих юридичних санкцій за їх невиконання. З цього випливає, що нагляд як функція управління має виняткову юридичну природу і сутність, в той час як контроль може здійснюватися і за інших, не юридичних підстав» [69].
Виходячи з цього можна визначити співвідношення контролю і нагляду як частину і ціле, коли нагляд є обмеженим контролем, а основні відмінності можна звести до наступного:
− органи нагляду здійснюють свої функції і повноваження щодо тих суб’єктів, які їм організаційно не підпорядковані; органи контролю − в основному щодо організаційно підлеглих і в деяких випадках щодо не підпорядкованих об’єктів;
− в процесі контролю можуть застосовуватися заходи дисциплінарного впливу щодо винних осіб, а в процесі нагляду − заходи як адміністративного впливу, так і політичної відповідальності; 
− органи контролю здійснюють перевірку різних сторін діяльності підконтрольних об’єктів, а органи нагляду перевіряють дотримання спеціальних правил [69, 70].
З огляду на відмінності між контролем і наглядом, можна констатувати, що поняття контролю є більш широким, ніж поняття нагляду. У той же час, органи, що здійснюють державний контроль, наділені більш широкими повноваженнями, ніж наглядові органи. І все ж, «в юридичній науці до теперішнього часу не існує чіткого тлумачення і єдиної точки зору на місце і роль контролю і нагляду в державному регулюючому механізмі (курсив наш. – В.П.), що ускладнює правозастосування в даній сфері діяльності держави. А причиною відсутності наукової однаковості з питання співвідношення контролю і нагляду можна назвати багатоаспектність досліджуваних понять, зіставлення яких призводить до не цілком коректних висновків про їх співвідношення, а також відсутність у чинному законодавстві визначеності в питанні правового змісту зазначених понять» [69].
Основні матеріали третього розділу опубліковані у наукових статтях автора [72 - 80] та в одноосібному монографічному дослідженні [81].
Висновки до розділу. Дослідивши особливості правового регулювання організації і діяльності РО на основі законодавства РБ, РК, РФ та України, можна зробити такі висновки:
1.	Зафіксовано суттєві розбіжності щодо кількості та змісту основних положень про діяльність РО, які законодавці чотирьох держав включили до національних нормативно-правових актів.
2.	Ігноруючи категорію «функції», законодавці тим самим звужують сутнісне значення тріади «цілі, завдання, функції РО». З позиції законотворчої технології в нормативно-правових актах, крім цілей і завдань, потрібно обов’язково визначати функції РО, хоча б основні.
3.	Серед завдань РО, закріплених законодавчо, мають бути такі, що передбачають можливість здійснення розвідки на каналах зв’язку і каналах передачі інформації, а також аерокосмічної та науково-технічної розвідки.Такі завдання, як боротьба або участь у боротьбі з тероризмом, міжнародною організованою злочинністю, незаконним обігом наркотичних засобів, незаконною торгівлею зброєю і технологією її виготовлення, незаконною міграцією тощо має бути обов’язково визначено правовими приписами в нормативно-правових актах про зовнішню розвідку, оскільки виконання цих завдань є нагальною потребою часу.
4.	Законодавці визначили правовий статус та соціальний захист СОЗР лише в загальних рисах, не повністю, без конкретного посилання на чинні нормативно-правові акти. На нашу думку, правові приписи в нових редакціях законодавчих документів − «відповідно до законодавства», «з урахуванням особливостей інших федеральних законів», «згідно з нормативно-правовими актами президента», «з урахуванням особливостей, передбачених законами та іншими нормативними правовими актами» − фактично розмивають зміст правового статусу і соціального захисту СОЗР, не дають повної картини їх повноважень, обмежень та можливих заохочень і винагород за їх діяльність. У нормативно-правових актах про органи зовнішньої розвідки має бути детально визначено правовими нормами права та обов’язки осіб, які конфіденційно співпрацюють з розвідкою, на рівні, принаймні не нижче, ніж в оперативно-розшуковому законодавстві. Інакше є реальна можливість зменшення контингенту потенційних кандидатів, з якими розвідка може встановлювати відносини конфіденційної співпраці.
5.	Законодавці дуже стисло визначили правовими приписами питання контролю та нагляду за органами зовнішньої розвідки. Так, у російському законодавстві більш-менш унормовано порядок здійснення парламентського контролю, однак жодного слова немає про внутрішній контроль на рівні самих органів розвідки, про контроль з боку виконавчої влади й особливо про незалежний контроль. У білоруських нормативно-правових актах фактично немає правових приписів щодо здійснення контролю, навіть з боку парламенту. Традиційно контроль здійснює виключно Президент РБ та деякою мірою Рада Міністрів РБ, лише в частині, що їй делегує Президент.
6.	У законодавстві немає приписів щодо контролю над діяльністю розвідувальних структур з боку судової гілки влади, представників громадськості та засобів масової інформації, що ставить під сумнів існування, наприклад в Білорусі і Росії,  інструментарію демократичного контролю над спецслужбами і органами безпеки. В законодавстві про діяльність розвідки потрібно не просто констатувати факт контролю, а ретельно виписувати порядок його здійснення з визначенням:
− принципів контролю (верховенство права, прозорість, гласність, з обов’язковим приписом щодо важливості дотримання закону про охорону державної таємниці);
− загального порядку внутрішнього контролю, тобто на рівні самих розвідувальних структур (зрозуміло, що ретельний порядок визначатиметься відомчими наказами з обмеженим доступом);
− основних напрямів контролю з боку виконавчої влади, особливо міністерств і державних структур, до складу яких входять розвідувальні служби і яким вони підпорядковані;
− повноважень рахункових палат та їх груп (посадових осіб), парламентських комітетів (комісій), окремих парламентаріїв щодо питань контролю над діяльністю розвідувальних служб з обов’язковим посиланням на вимоги законодавства про охорону державної таємниці. Дуже цікавим в цьому сенсі є положення Закону Хорватії «Act on the Security Intelligence System of the Republic of Croatia», у статті 110 якого зазначається, що «Appointed members of the Council shall have university degree, and shall include at least one member who has a degree in law, one member with a degree in political sciences and the one with a degree in electro-technical sciences» [11], тобто члени парламенту для контролю за діяльністю розвідки повинні мати відповідні рівні освіти за відповідними кваліфікаціями;
− напрямів, підстав, форм і методів судового контролю над діяльністю органів зовнішньої розвідки;
− можливих форм участі в окремих видах контролю представників громадськості та засобів масової інформації з урахуванням таємного характеру діяльності розвідувальних структур.
7. На нашу думку, зміст та сутність демократичного контролю над сектором безпеки, до якого входять й розвідувальні служби, найбільш повно й конкретно визначено в Рекомендації Ради Європи № 1713 (2005): «Демократичний контроль передбачає низку специфічних засобів, спрямованих на посилення політичної підзвітності та прозорості сектора безпеки. Ці засоби включають конституційні засади, юридичні норми, інституційне та адміністративне забезпечення, а також більш широкий спектр діяльності, спрямованої на зміцнення добрих стосунків між різними секторами блоку безпеки – з одного боку, політичні повноваження (виконавчі, законодавчі і юридичні) і повноваження представників громадського суспільства (неурядові організації, ЗМІ, політичні партії тощо), з другого боку (курсив наш. – В.П.)» [71, п. 7].
Що стосується нагляду за діяльністю розвідувальних служб, то в нормативно-правових актах, крім констатації того, що генеральна прокуратура та визначені нею прокурори здійснюють нагляд, доцільно розкрити зміст та предмет нагляду, його форми, методи тощо.
Доцільно також у законодавстві, у конкретних статтях з питань нагляду, вказувати на необхідність реєстрації в міністерствах юстиції обох держав відомчих нормативно-правових актів з грифом обмеженого доступу, якщо в останніх йдеться про легітимне обмеження конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Список використаних джерел
1.	Décret № 82-306 du 2 avril 1982 portant création et fixant les attributions de la direction générale de la sécurité extérieure. https://www.legifrance.gouv.fr/affichTexte.do?cidTexte=JORFTEXT000000517072&dateTexte=vig
2.	Закон за Държавна агенция «Разузнаване», брой: 79, от дата 13.10.2015 г.,  приет от ХLІІI Народно събрание на 1 октомври 2015 г. Официален раздел / НАРОДНО СЪБРАНИЕ	стр.79. Президент на републиката Указ № 186,  издаден в София на 9 октомври 2015 г. http://dv.parliament.bg/DVWeb/showMaterialDV.jsp?idMat=97879
3.	Ustawa z dnia 23 czerwca 2006 r. o Sluzbie Kontrwywiadu Wojskowego oraz Sluzbie Wywiadu Wojskowego // Служба военной разведки Респ. Польша. URL: http://isip.sejm.gov.pl/servlet/Search?todo=file&id=WDU20061040709&type=3&name=D20060709Lj.pdf. - Дата доступа: 03.10.2009.
4.	О внешней разведке: Закон Литовской Республики. Минск: Генер. штаб Вооруж. Сил Респ. Беларусь, 2009. 3 с.
5.	Об учреждениях государственной безопасности: Закон Латвийской Республики, 19 мая 1994 г. (с изм. и доп.). Минск: Генер. штаб Вооруж. Сил Респ. Беларусь, 2009. 10 с.
6.	О бюро по защите Конституции: Закон Латвийской Республики, 19 мая 1994 г. (с изм. и доп.). – Минск: Генер. штаб Вооруж. Сил Респ. Беларусь, 2009. 8 с.
7.	О национальной безопасности: Закон КНР (принят на 15-й сессии Постоянного комитета ВСНП КНР двенадцатого созыва 1 июля 2015 г., обнародован Указом Председателя КНР от 1 июля 2015 г. № 29) / пер. А.Ю. Манцурова. URL: http://www.mps.gov.cn.
8.	О контрразведке: Закон КНР (принят на 11-й сессии Постоянного комитета ВСНП КНР двенадцатого созыва 01.11.2014 г., обнародован Указом Председателя КНР от 01.11.2014 г. № 16) / пер. А.Ю. Манцурова. URL: http://www.mps.gov.cn.
9.	BND-Gesetz vom 20. Dezember 1990 (BGBl. I S. 2954, 2979), das zuletzt durch Artikel 4 des Gesetzes vom 30. Juni 2017 (BGBl. I S. 2097) geändert worden ist URL: https://www.gesetze-im-internet.de/bndg/BJNR029790990.html
10.	Canadian Security Intelligence Service Act (R.S.C., 1985, c. C-23). URL: https://laws-lois.justice.gc.ca/eng/acts/c-23/FullText.html
11.	Act on the Security Intelligence System of the Republic of Croatia. Enacted by the Croatian Parliament at its session on 30 June 2006. Class: 011-01/06-01/26, Reg. No:  71-05-03/1-06-2. URL: https://www.soa.hr/UserFiles/File/Security_and_Intelligence_System_Act.pdf
12.	О разведывательной деятельности: Закон Грузии от 27 апреля 2010 года  № 2983-вс. URL: https://matsne.gov.ge/ru/document/download/92242/1/ru/pdf
13.	О Службе разведки Грузии: Закон Грузии от 27 апреля 2010 года  № 2984 – вс (контрольный текст по состоянию на 22.02. 2019). URL:  https://matsne.gov.ge/ru/document/view/92248?publication=12
14.	О внешней разведке: Закон Приднестровской Молдавской Республики от 27 марта 2008 г. № 428-З-IV (САЗ 08-12). URL:  http://zakon-pmr.com/DetailDoc.aspx?document=62270
15.	Об органах государственной безопасности: Закон Приднестровской Молдавской Республики от 27 октября 1992 г. URL: http://zakon-pmr.com/DetailDoc.aspx?document=36600
16.	Об утверждении Положения, состава, структуры и штатной численности Министерства государственной безопасности Приднестровской Молдавской Республики: Указ Президента Приднестровской Молдавской Республики от 4 декабря 2006 г. № 700 (САЗ 06-50). URL: http://zakon-pmr.com/DetailDoc.aspx?document=42571
17.	Intelligence Services Act 1994. URL: http://www.legislation.gov.uk/ukpga/1994/13/pdfs/ukpga_19940013_en.pdf
18.	О Государственной службе безопасности Приднестровской Молдавской Республики: Закон Приднестровской Молдавской Республики (текущая редакция по стостоянию на 26 декабря 2018 г.). URL: http://zakon-pmr.com/DetailDoc.aspx?document=36600
19.	О вопросах внешней разведки: Указ Президента Республики Беларусь от 25 марта 2003 г. № 116. URL: http://pravo.levonevsky.org/
20.	О внешней разведке: Закон Республики Казахстан от 22 мая 2010 года № 277–IV. «Казахстанская правда» от 29.05.2010 г., № 134 (26195). URL: http://ru.government.kz/docs/z100000277_20110106~1.htm.
21.	О внешней разведке: Федеральный Закон Российской Федерации от 10 января 1996 г., № 5–ФЗ.  URL: http://www.lawrussia.ru/.
22.	Про розвідувальні органи України: Закон України від 22 березня 2001 року № 2331–ІІІ. Відомості Верховної Ради України.  2001. № 19. Ст. 94.
23.	О разведывательной деятельности: Закон Грузии от 27 апреля 2010 г., № 2983-вс. URL: https://matsne.gov.ge/ru/document/view/92242?publication=2 
24.	Про Службу безпеки України: Закон України від 25 березня 1992 р. № 2229 – ХІІ. Відомості Верховної Ради України. 1992, № 27. Ст. 382. 
25.	Положение о Федеральной службе безопасности Российской Федерации: утв. Указом Президента Российской Федерации от 11 августа 2003 г. № 960 «Вопросы Федеральной службы безопасности Российской Федерации». URL: http://base.consultant.ru/cons/cgi/online.cgi?req=doc;base=LAW;n=174373;fld=134;dst=1000000001,0;rnd=0.5439351401291788.
26.	Положение о Комитете государственной безопасности Республики Беларусь: утв. Указом Президента Республики Беларусь от 23 июля 2013 г. № 325. URL: http://www.kgb.by/ru/ukaz325/
27.	Галунько В. М. Основні принципи діяльності правоохоронних органів як елемент публічної адміністрації. Судова та слідча практика в Україні. Випуск 1. 2016.  С.27-29. URL: http://www.ssp-journal.in.ua/archive/1_2016/7.pdf
28.	Фірсов В. Д. Поняття, ознаки та принципи здійснення розвідувальної діяльності в Україні. Вісник ОНУ імені І. І. Мечникова. Правознавство. 2018. Т. 23. Вип. 2(33). С.106 -115. URL: file:///C:/Users/VVP/Downloads/147029-325856-1-PB.pdf
29.	Дундуков М. Ю. Основные задачи разведки США. URL: http://observer.materik.ru/observer/N9_2005/9_12.HTM
30.	Писарев В. Служби разведки и безопасности Великобритании. URL: http://commi.narod.ru/txt/2000/0402.htm
31.	О разведывательных службах: Закон Великобритании от 26 мая 1994 года. URL: https://ord-ua.com/2006/02/16/velikobritaniya-zakon-o-razvedyivatelnyih-sluzhbah-1994-g/ 
32.	Мала енциклопедія теорії держави і права / за заг. ред. Ю. Л. Бошицького. Київ : Вид-во Європейського університету, 2010. 368 с.
33.	Прощаєв В. В. Правовий статус співробітників органів зовнішньої розвідки Білорусі та Росії: порівняльно-правовий аналіз. Науковий вісник Ужгородського національного університету. Серія ПРАВО. Випуск 56. Том 1. С.61 – 65.
34.	Віденська конвенція про дипломатичні зносини 1961 р. URL: http://zakon2.rada.gov.ua/laws/ show/995_048
35.	Конституция Республики Беларусь с изменениями и дополнениями, принятыми на республиканских референдумах 24 ноября 1996 г. и 17 октября 2004г. URL: http://mir.pravo.by/library/section_1/constitution/costitutions/constitution_ru/
36.	Об органах государственной безопасности Республики Беларусь: Закон Республики Беларусь от 10 июля 2012 г. № 390–З. URL: http://www.kgb.by/ru/zakon390-3/
37.	Об оперативно-розыскной деятельности: Закон Республики Беларусь от 15 июля 2015 г. № 307–З.  URL: http://kgb.by/ru/zakon289-3/
38.	Об оперативно-розыскной деятельности: Федеральный закон Российской Федерации от 12 августа 1995 № 144–ФЗ (в редакции 2016 года). URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_7519/
39.	Вопросы прохождения военной службы: Указ Президента Российской Федерации от 16 сентября 1999 г. № 1237  (с изменениями и дополнениями). URL: http://base.garant.rU/l 80912/
40.	Положение о порядке прохождения военной службы: утв. Указом Президента Республики Беларусь от 25 апреля 2005 г. № 186. URL: http://www.kgb.by/ru/ukazl86/
41.	Инструкция по организации и проведению психологического обследования военнослужащих, федеральных государственных гражданских служащих и работников в органах федеральной службы безопасности: утв. приказом ФСБ России от 12 апреля 2011 г. № 148/ДСП (зарегистрирован Минюстом России 9 июня 2011 г., регистрационный № 20960). URL: http://www.rg.ru/2012/08/17/instrukciya-dok.html
42.	Инструкция по организации и проведению профессионального психологического отбора в органах федеральной службы безопасности: утв. приказом ФСБ РФ от 13 апреля 2011 г. № 151 (с изменениями и дополнениями) (зарегистрирован Минюстом России 2 июня 2011 г., регистрационный № 20926). URL: http://base.garant.ru/55171502/#friends
43.	Инструкция об организации и проведении в органах федеральной службы безопасности обязательного обследования на предмет употребления наркотических средств и психотропних веществ: утв. приказом Федеральной службы безопасности Российской Федерации от 16 июля 2012 г. № 356 г. URL: http://www.rg.ru/2012/08/17/instrukciya-dok.html
44.	О федеральной службе безопасности: Федеральный закон Российской Федерации от 3 апреля 1995 г. № 40–ФЗ (с изменениями и дополнениями на 30 декабря 2015 года). URL: http: //base.garant.ru/10104197/#ixzz3xbapLLON
45.	Прощаєв В. В. Опитування з використанням поліграфа в органах державної безпеки Білорусі та Росії: порівняльно-правовий аналіз. Конституційно-правові академічні студії, Ужгород : №1/2019. С. 43 – 48. URL: http://constlegalstudies.in.ua/archive/1-2019/8.pdf
46.	Инструкция о порядке использования полиграфа при опросе граждан: утв. приказом Министерства внутренних дел Российской Федерации от 28 декабря 1994 г. № 437. URL: http://docs.cntd.ru/document/9037963
47.	Об утверждении временной инструкции о порядке проведения опросов с использованием компьютерного полиграфа в таможенных органах Российской Федерации: приказ Федеральной таможенной службы от 25 сентября 2007 г. № 1196. URL: http://base.consultant.ru/cons/cgi/online.cgi?base=EXP;frame=29;n=401613;req=doc
48.	Холодный Ю. И. Применение полиграфа в Польше: Вестник криминалистики (выпуск 3(27)), 2010. URL: http://www.bnti.ru/showart.asp?aid=911&lvl=05.13.
49.	Холодный Ю. И. Правовые аспекты применения полиграфа при работе с кадрами. URL: http://vympel-polygraph.ru/str/about/pravo.htm
50.	Комиссарова Я. В. Комментарий к проекту Федерального Закона «О применении полиграфа». URL: http://saib-poligraf.ru/zakonopoligrafe.php
51.	О применении полиграфа в Российской Федерации: проект Федерального Закона. URL: http://saib-poligraf.ru/zakonopoligrafe.php
52.	Маляр Г. Використання детектора брехні в Україні – про що мовчить закон. URL: http://www.pravda.com.ua/columns/2013/09/23/6998462/?attempt=1
53.	Нечуйкина Е. В. Социальная защита: понятие, категории, термінологія. Журнал Известия Российского государственного педагогического университета им. А. И. Герцена. Вып. № 49/2008. С. 145–147. URL: http://cyberleninka.ru/article/n/sotsialnaya-zaschita-ponyatie-kategorii-terminologiya
54.	Лобанов Н. Н. Методы завоевания доверия населения исполнительной властью. Сб.научн.трудов Московского гуманитарного университета / сост. и науч. редактор В. К. Криворучко.  Москва, 2004. Вып. 8(31). С. 151–152.
55.	Павличенко Н. В. Сравнительный метод в познании проблем охраны лиц, оказывающих содействие правоохранительным органам (на примере законодательства России, республик Беларусь, Молдова, Казахстан). Юридическая наука и практика: Вестник Нижегородской академии МВД России. 2010. № 2(13). С. 223–226. URL: http://cyberleninka.ru/article/n/sravnitelnyy-metod-v-poznanii-problem-ohrany-lits-okazyvayuschih-sodeystvie-pravoohranitelnym-organam-na-primere-zakonodatelstva#ixzz4LuJ17dWL
56.	Павличенко Н. В. Правовой статус лиц, оказывающих содействие органам, осуществляющим оперативно-розыскную деятельность. Современное право. 2009. № 8. URL: http://491602.pc-forums.ru/m2150.html
57.	Горшенков С. А. Отдельные вопросы социальной защиты лиц, оказывающих конфиденциальное содействие органам внутренних дел. Криміналістичний вісник.  № 1 (17), 2012.
58.	Луговик С. В. Особенности правового регулирования труда лиц, конфиденциально сотрудничающих с органами внутренних дел. Консультант Плюс: Версия Проф. Технология 3000. Москва : ЮрСпектр, 2011. 
59.	Шокин С. Е. Защита лиц, оказывающих конфиденциальное содействие органам, осуществляющим оперативно-розыскную деятельность: автореф. дис. … к-та юрид. наук, 12.00.14. Владимир, 2005. 3 c. 
60.	Пашкеев М. А. Субъекты, форма и содержание правоотношений в оперативно-розыскной деятельности. Современные проблемы правовых отношений : сб. науч. трудов ; под ред. В.А. Кучинского, Э.А. Саркисовой. Минск, 2008. С. 95—103.
61.	Михаленок С. А. Правовая сущность социально-правовой защиты лиц, оказывающих содействие государственным органам в осуществлении оперативно-розыскной дея- тельности. Теоретические и прикладные проблемы уголовного процес- са, криминалистики и ОРД : сб. матер. науч.-практ. конф. (Минск, 18 мая 2006 г.). Минск : Акад. МВД Респ. Беларусь. 2006. С. 280—283.
62.	Ханс Борн, Ієн Лей. Підзвітність спецслужб: правові норми, досвід і рекомендації / відповідальний за україномовне видання Олександр Михалочко, оригінальна версія англійською мовою. Осло : Видавництво парламенту Норвегії, 2005. 135 с. 
63.	Надзор за деятельностью разведывательных служб. Практическое пособие под редакцией Ганса Борна и Эйдана Уиллза. Издатель ДКВС, Женева, Швейцария. 2013. 236 с. URL: https://www.dcaf.ch/sites/default/files/publications/documents/Born_Wills_Intelligence_oversight_TK_RU_1.pdf
64.	О государственной тайне: Закон Российской Федерации от 21 июля 1993 № 5485–1 (ред. от 08.03.2015). URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_2481/
65.	Липунцова А. В. Правовые основы осуществления государственного контроля в Российской Федерации. Вестник Тамбовского университета. – Серия : Политические науки и право. (1)2015. Вып. № 1. С. 30–35. URL: http://cyberleninka.ru/article/n/pravovye-osnovy-osuschestvleniya-gosudarstvennogo-kontrolya-v-rossiyskoy-federatsii
66.	Полюбин Д. В. Особенности и виды контроля за законностью действий органов местного самоуправления со стороны государственных органов исполнительной власти в российской федерации. Ставропольский государственный университет. URL: http://www.sworld.com.ua/index.php/ru/legal-and-political-science-411/constitutional-and-international-law-411/10929-411-0732
67.	Дундуков М. Ю. Разведка в государственном механизме США (историко-правовой аспект): автореф. дис. … д-ра юрид. наук: спец. 12.00.01.   Москва, 2015. 49 с. URL: http://www.law.edu.ru/book/book.asp?bookID=1600713.
68.	Беляев В. П. Контроль и надзор как формы юридической деятельности: автореф. дис. … д-ра юрид. наук.: спец. 12.00.01. Саратов, 2006. 55 с.
69.	Государственный надзор: понятие, виды, характеристика. URL: http://www.e-reading.club/chapter.php/
70.	Погодина Н. А., Карелин К. В. Соотношение контроля и надзора в российской правовой системе. URL: http://www.justicemaker.ru/view-article.php?id=25&art=3387
71.	Рекомендації ПАРЄ. − Recommendation PACE 1713 (2005). Democratic oversight of the security sector in member states. URL: http://www.assembly.coe.int/nw/xml/XRef/Xref-XML2HTML-en.asp?fileid=17360&lang=en
72.	Прощаєв В. В. Контроль за діяльністю зовнішньої розвідки за законодавством країн пострадянського простору: порівняльний аспект. Науковий журнал «Приватне та публічне право», Випуск № 2, 2019. С. 8 – 13. DOI https://doi.org/10.32845/2663-5666.2019.2.2
73.	Прощаєв В. В. Повноваження розвідувальних органів країн пострадянського простору за оперативно-розшуковим законодавством: порівняльний аналіз. Вчені записки Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського. Серія: Юридичні науки». Київ: Том 30 (69), № 3, 2019. С. 13 – 18.
74.	Прощаєв В. В. Правовий статус співробітників органів зовнішньої розвідки Білорусі та Росії: порівняльно-правовий аналіз. Науковий вісник Ужгородського національного університету. Серія ПРАВО. Випуск 56. Том 1, 2019. С. 61 – 65.
75.	Прощаєв В. В. Принципи розвідувальної діяльності за законодавством країн пострадянського простору: порівняльний аналіз. Науковий вісник публічного та приватного права : Збірник наукових праць. Випуск 1. Т.1. Київ : Науково-дослідний інститут публічного права, 2019. С. 96 – 102. DOI https://doi.org/10.32844/2618-1258.2019.1-1.16
76.	Прощаєв В. В. Проблеми конституційного забезпечення правового статусу та соціальних прав осіб, які конфіденційно співробітничають із розвідкою. Науковий журнал «Visegrad Journal on Human Rights». № 3 (volume 1), 2019. С. 223 – 227.
77.	Прощаєв В. В. Конституційне забезпечення державного нагляду за діяльністю зовнішньої розвідки: порівняльно-правовий аналіз. Прикарпатський юридичний вісник.  Збірник наукових праць, наукове-практичне видання. Випуск 1 (26), 2019. С. 39 – 43.
78.	Прощаев В. В. Розвідувальна функція в діяльності органів державної безпеки: порвняльно-правовий аналіз. Науковий вісник Херсонського державного університету. Серія «Юридичні науки». № 2, 2009. С.11 – 15.
79.	Прощаев В. В. Конституційно-правовий статус глави держави у сфері розвідувальної діяльності: порівняльно-правовий аналіз. Научно-практическое правовое издание. «Національний юридический журнал: теорія и практика», «Jurnalul juridic national: teorie si practica», «National law journal: theory and practice», № 4 (38), 2019. С.38 – 42.
80.	Прощаєв В. В. Правовий статус глави держави у сфері розвідувальної діяльності за законодавством Російської Федерації та України. Актуальні дослідження правової та історичної науки (випуск 11): Матеріали міжнародної науково-практичної інтернет-конференції юридичного та історичного спрямування / Збірник тез доповідей: випуск 11 (м. Тернопіль, 4 квітня 2019 р.). Оприлюднено на інтернет-сторінці www.lex-line.com.ua. Вид-во: Тернопіль, 2019. С.16 – 19.
81.	Прощаєв В. В. Розвідувальні органи як органи державної влади: теоретико-методологічний аспект: Монографія. Київ: ФОП Кандиба Т. П., 2019. – 312 с.

РОЗДІЛ 4
ОПЕРАТИВНО-РОЗШУКОВЕ ЗАКОНОДАВСТВО В РОЗВІДУВАЛЬНІЙ ДІЯЛЬНОСТІ ТА ПРОБЛЕМИ ДОТРИМАННЯ КОНСТИТУЦІЙНИХ ПРАВ ТА СВОБОД ЛЮДИНИ І ГРОМАДЯНИНА

4.1 Співвідношення оперативно-розшукової, контррозвідувальної та розвідувальної діяльності

Важливе значення в правовому регулюванні організації та діяльності органів зовнішньої розвідки має визначення співвідношення РД із ОРД та КРД.
Проблематика даного підрозділу частково розглядалася в першому розділі дисертації, але, в основному, у контексті співвідношення розвідувальної та правоохоронної діяльності. Але, для глибинного виявлення коренів РД та її суті, необхідно зіставити її із суміжними видами оперативної діяльності, а саме з ОРД та КРД. 
Правильно, на думку автора, стверджують науковці В. І.Брильов, Е. В.Кулькова, А. Ю.Шумілов, М. А. Погорецький, Ю. Ю. Орлов, В. В. Матвійчук, А. Є. Івахін, П. Я. Пригунов та ін., які наполягають на тому, що для розуміння оперативно-розшукового забезпечення розслідування злочинів необхідно ОРД зіставляти із суміжними видами діяльності. Згідно з їх науковими поглядами ОРД необхідно порівнювати із:
1) професійною розшуковою діяльністю, включаючи її різні види – КРД, РД, приватна детективна і охоронна діяльність;
2) адміністративно-процесуальною діяльністю;
3) кримінально-процесуальною діяльністю [1 - 5].
В юридичній літературі «під професійної розшуковою діяльністю розуміють сукупність суміжних видів юридично значимої діяльності уповноважених на те федеральним законом суб’єктів (ОРД, КРД, РД, приватна розшукова діяльність і ін.), які об’єднані спільними принципами і об’єктивно функціонують на основі єдиних закономірностей в інтересах людини, суспільства і (або) держави (курсив наш. – В.П.)» [6, с. 10].
Таким чином, згідно із поглядами вищезазначених науковців, всі три види діяльності (РД, КРД та ОРД) входять у професійну розшукову діяльність як частини до цілого і мають спільні принципи, функціонують на основі єдиних закономірностей. З цим не можна не погодитися.
Але, всі три види діяльності мають обєднуватися якимось єдиним початком або єдиним корінням, з якого починалася б ґенеза їх розвитку. Саме це може їх об’єднувати та надавати підстави для порівняння.
Можна також погодитись із авторами підручника «Оперативно-розшукова діяльність», що всі три види діяльності (РД, КРД і ОРД) мають єдине «ядро» – агентурний метод, тобто «сукупність прийомів та способів легендованої поведінки негласних співробітників (агентів) і оперативних співробітників правоохоронних органів та спецслужб задля вивідування оперативно-значущої інформації і документування протиправних дій шляхом встановлення або розвитку довірчих відносин з її власниками» [7]. 
Агентурному методу вже майже три тисячі років. Базові теоретичні аспекти агентурної роботи розроблено у V – IV віці до н.е. мислителями Стародавнього Китаю (Тай Гун, Сунь-Цзи, У-Цзи), Стародавньої Індії (Каутільє), грецькими та римськими істориками (Геродот, Ксенофонт, Фукідид) та ін. [8].
Якщо проаналізувати законодавство країн пострадянського простору, то стає очевидним, що всі три види діяльності в своїй основі передбачають активне використання інституту конфіденційного співробітництва, тобто застосування саме агентурного методу.
Проаналізуємо нормативні визначення ОРД за законодавством деяких держав та порівняємо їх..
Так, Закон Республіки Казахстан «Про оперативно-розшукову діяльність» визначає ОРД як науково обґрунтовану систему гласних та негласних оперативно-розшукових, організаційних та управлінських рішень, які здійснюються відповідно до Конституції РК та інших нормативно-правових актів оперативно-розшуковими органами з метою захисту життя, здоров’я, прав, свобод і законних інтересів людини та громадянина, власності, забезпечення безпеки суспільства та держави від злочинних посягань [10, ст. 1].
Дуже лаконічно визначає ОРД узбекський законодавець – це вид діяльності, який здійснюється спеціально уповноваженими підрозділами державних органів шляхом проведення оперативно-розшукових заходів [11, ст. 3].
Литовський законодавець замість «оперативно-розшукова діяльність» користується категорією «оперативна діяльність», яку визначає як відкриту або приховану діяльність розвідувального характеру субєктів оперативної діяльності [12, ст. 3].
Згідно із Законом РФ «Про оперативно-розшукову діяльність» ОРД – це «вид діяльності, яка здійснюється гласно і негласно оперативними підрозділами державних органів, уповноважених на те цим Федеральним законом (далі − органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність), в межах їх повноважень шляхом проведення оперативно-розшукових заходів з метою захисту життя, здоров’я, прав і свобод людини та громадянина, власності, забезпечення безпеки суспільства і держави від злочинних посягань (курсив наш. – В.П.)» [13, ст. 1].
Закон РБ «Про оперативно-розшукову діяльність» визначає ОРД наступним чином: «Оперативно-розшукова діяльність − діяльність, що здійснюється відповідно до цього Закону державними органами (далі, якщо не визначено інше, − органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність) з дотриманням конспірації, проведенням оперативно-розшукових заходів гласно та негласно, яка спрямована на захист життя, здоров’я, прав, свобод і законних інтересів громадян Республіки Білорусь, іноземних громадян, осіб без громадянства (далі, якщо не визначено інше, – громадяни), прав і законних інтересів організацій, власності від злочинних посягань, забезпечення безпеки суспільства і держави (курсив наш. – В.П.)» [14, ст. 1].
Можна порівняти ці визначення ОРД за допомогою багатьох показників, але ми зупинимося лише на тому, що виділено автором курсивом. Дійсно, всі варіанти суттєво відрізняється один від одного. Якщо за казахстанським та російським законами ОРД – це суто правова діяльність і спрямована вона на боротьбу з будь-якими проявами злочинності, то білоруський законодавець у визначенні ОРД крім захисту від суто злочинних посягань, також «націлює» її на забезпечення безпеки суспільства і держави. Відтак, Закон РБ «Про оперативно-розшукову діяльність» значно ширше окреслює цілі ОРД, фактично розширюючи її до основних  цілей та сфер РД та КРД.
Закон Республіки Молдова «Про оперативно-розшукову діяльність» в частині, на що автором звертається увага, фактично повністю повторює російський варіант: «Оперативно-pозшукова діяльність, законність здійснення якої гарантується даним законом, пpедставляє собою державно-пpавовий захід захисту інтеpесів держави, його теpитоpіальної цілісності, пpав, свобод і законних інтеpесів фізичних і юридичних осіб, всіх видів власності від злочинних  посягань (курсив наш. – В.П.)» [15, ст. 1]. 
Перед тим, як продовжити міркування відносно визначення ОРД, необхідно сказати декілька слів стосовно цілей (сфер) діяльності контррозвідки. У цьому сенсі досить привести визначення КРД за Законом РФ «Про федеральну службу безпеки»: «Контррозвідувальна діяльність − діяльність, що здійснюється органами федеральної служби безпеки і (або) їх підрозділами (далі в цій статті – органи контррозвідки), а також посадовими особами зазначених органів і підрозділів за допомогою проведення контррозвідувальних заходів з метою виявлення, попередження, припинення розвідувальної та іншої діяльності спеціальних служб і організацій іноземних держав, а також окремих осіб, спрямованої на нанесення шкоди безпеці Російської Федерації (курсив наш. – В.П.)» [17, ст. 9]. Приблизно так само визначають КРД в своєму законодавстві інші країни. Наприклад, читаємо в Законі України «Про контррозвідувальну діяльність»: «Контррозвідувальна діяльність − спеціальний вид діяльності у сфері забезпечення державної безпеки, яка здійснюється з використанням системи контррозвідувальних, пошукових, режимних, адміністративно-правових заходів, спрямованих на попередження, своєчасне виявлення і запобігання зовнішнім та внутрішнім загрозам безпеці України, розвідувальним, терористичним та іншим протиправним посяганням спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на інтереси України (курсив наш. – В.П.)» [18, ст. 1].
Відносно цілей (сфер) діяльності розвідки можна навести положення статті 1 Закону РФ «Про зовнішню розвідку» [24] та пункту 1.1. Указу Президента РБ «Про питання зовнішньої розвідки» [25], згідно з якими зовнішня розвідка призначена захищати безпеку особистості, суспільства і держави від зовнішніх загроз. Приблизно подібним чином визначають цілі (сфері) РД та КРД законодавці інших країн.
Наведені приклади з нормативно-правових актів яскраво свідчать про те, що ОРД доволі близька до цілей і сфер РД та КРД. 
І все ж таки, найбільш повно і, на думку автора, абсолютно вірно визначив дефініцію ОРД український законодавець: «Оперативно-розшукова діяльність − це система гласних і негласних пошукових, розвідувальних та контррозвідувальних заходів (виділено – автор), що здійснюються із застосуванням оперативних та оперативно-технічних засобів» [16, ст. 2]. Відтак, за Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність» фактично РД та КРД є складовими ОРД. Український законодавець підтверджує це й формулюванням завдань ОРД, до яких відносяться: «пошук і фіксація фактичних даних про протиправні діяння окремих осіб та груп, відповідальність за які передбачена Кримінальним кодексом України, розвідувально-підривну діяльність спеціальних служб іноземних держав та організацій з метою припинення правопорушень та в інтересах кримінального судочинства, а також отримання інформації в інтересах безпеки громадян, суспільства і держави (курсив наш. – В.П.)» [16, ст. 1]. Частка словосполучення, яка виділена автором курсивом, підтверджує те, що український законодавець дуже тісно пов’язує ОРД із РД та КРД, оскільки «розвідувально-підривна діяльність спеціальних служб іноземних держав та організацій» − це безсумнівний предмет діяльності контррозвідки, а «отримання інформації в інтересах безпеки громадян, суспільства і держави» − це явний предмет діяльності розвідки.
Необхідно зазначити, що незважаючи на визначення російськими та молдавськими законодавцями дефініцій ОРД суто в рамках боротьби із злочинністю, все ж через формулювання завдань ОРД вони також вийшли на тісний взаємозв’язок ОРД з РД та КРД. Так, згідно із Законом Республіки Молдова «Про оперативно-розшукову діяльність», одним із завдань ОРД є «збір інформації про події або дії, що створюють загрозу державній, військовій, економічній або екологічній безпеці Республіки Молдова» [15, ст. 2], а це очевидний предмет діяльності розвідки. В статті 2 Закону РФ «Про оперативно-розшукову діяльність» читаємо, що одним із завдань ОРД є «добування інформації про події або дії (бездіяльності), що створюють загрозу державній, військовій, економічній, інформаційній чи екологічній безпеці Російської Федерації» [13, ст. 2]. Це завдання також пов’язано із функціонуванням розвідки або контррозвідки.
Дуже відверто і лаконічно визначив взаємозв’язок ОРД із РД та КРД казахстанський законодавець, сформулювавши у статті 2 Закону Республіки Казахстан «Про оперативно-розшукову діяльність» (у редакції 2016 року) [9] серед інших два явних завдання, які безпосередньо мають відношення до сфер функціонування розвідки та контррозвідки: 
– виявлення, попередження та припинення розвідувально-підривної діяльності спеціальних служб іноземних держав і міжнародних організацій (предмет діяльності контррозвідки – В.П.);
– сприяння в забезпеченні безпеки суспільства, держави та укріплення його економічного потенціалу і обороноспроможності (предмет діяльності розвідки – В.П.).
Тепер торкнемося наукового визначення ОРД. Більшість науковців (наприклад, К. В. Ліджаєв, П. В. Волосюк, В. І. Брильов, Є. В. Хренков, І. М. Сорокін та ін.) стверджують, що сучасне оперативно-розшукове законодавство відносно молоде, має об’єктивну складність і делікатність, регулює велику кількість суспільних відносин, а тому не позбавлене певних недоліків у вигляді прогалин правового регулювання, декларативності низки норм, відсутності узгодженості з нормами інших галузей законодавства, суперечливості окремих приписів, нечіткості законодавчих формулювань тощо [26 - 29]. Можна припустити, що невизначеність оперативно-розшукового законодавства, в першу чергу, є наслідком відсутності фундаментального наукового опрацювання сутності та змісту ОРД. 
Ряд вчених пропонують трактувати поняття ОРД в «вузькому» та «широкому» сенсі слова. У «вузькому» сенсі слова ОРД − це заснований на законодавстві вид соціально корисної юридичної державної діяльності уповноважених на те законодавцем суб’єктів, що представляє собою систему поведінкових актів конспіративного і гласного застосування спеціальних сил, засобів і методів, а також здійснення оперативно-розшукових заходів (ОРЗ) і оперативно-тактичних дій, прийняття оперативно-значущих рішень, здійснюваних з метою захисту людини і суспільства від злочинних посягань при наявності об’єктивних труднощів або неможливості досягнення цієї мети за допомогою реалізації інших законних засобів. У «широкому» сенсі слова в визначенні ОРД змінюється зміст одного з основних її суб’єктивних елементів − мети. Замість її вузької спрямованості (захист охоронюваних законом об'єктів від злочинних посягань) метою даної діяльності виступає забезпечення безпеки людини і суспільства (зрозуміло, включаючи і безпеку держави) [7].
Отже, останнє, що виділено курсивом, дуже близько до сфер діяльності розвідки та контррозвідки. Тому, на думку автора, саме наукове трактування ОРД в «широкому» сенсі слова і надає право порівнювати її із РД та КРД, а іноді й включати РД та КРД до складу ОРД.
І все ж значна частина вчених розмежовують ОРД від суміжних видів діяльності, у тому числі й від РД та КРД.
Так, А. Ю. Шумілов відрізняє ОРД від КРД та РД з таких підстав:
– за метою: ОРД забезпечує захист людини, суспільства і держави від злочинних посягань, а КРД − забезпечує безпеку за допомогою протидії розвідувально-ворожої діяльності з боку іноземних спецслужб;
– за кількістю суб’єктів: кількість державних органів, які проводять КРД, значно менше кількості суб’єктів, які здійснюють ОРД;
– з правових основ: ОРД регламентується законом про ОРД, а КРД − підзаконними актами відповідних суб’єктів, що її здійснюють. Також, на його думку, від ОРД зовнішня РД відрізняється тим, що має власну мету − добування інформації в інтересах держави; здійснюється в основному за межами держави; регламентується законом про зовнішню розвідку [6].
Оригінальну думку висловлює В. М. Землянов, мовляв про те, що в КРД налічує багато «специфічних» заходів, значна частка з яких відноситься до ОРД. Така думка надає йому підстави стверджувати, що ОРД є частиною КРД: «Контррозвідувальна діяльність здійснюється переважно шляхом ОРД. Разом з тим, контррозвідувальна робота включає в себе комплекс інших специфічних заходів, частина з яких направлена на забезпечення деяких адміністративно-правових режимів (наприклад, режиму захисту державної таємниці, режиму в’їзду і перебування на території держави іноземців та осіб без громадянства, а також інших). Таким чином, в органах контррозвідки оперативно-розшукова діяльність існує і самостійно, і як частина контррозвідувальної діяльності (курсив наш. – В.П.)» [30].
Необхідно зазначити, що подібні наукові «наближення» ОРД і КРД все більше знаходять своїх прихильників, з боку яких вже можна почути висловлювання у вигляді певних «наукових конструкцій» і які важко віднести до науки. Так, автори російського підручника «Теорія оперативно-розшукової діяльності» чомусь Федеральну службу виконання покарань (ФСВП), яка відноситься до суб’єктів ОРД, наділили функцією КРД: «Цікавим видається той факт, що в нормативно-правовій базі про ОРД в КВС (кримінально-виправна система – автор) (в т.ч. відомчих) не говориться про контррозвідувальну функцію оперативно-розшукових органів КВС. Однак внутрішньовідомчі вказівки на здійснення подібної діяльності видаються регулярно. У науковому середовищі, ФСВП відноситься до суб’єктів ОРД, що здійснює функцію контррозвідувальної діяльності» [31, с. 17]. Далі ще цікавіше. На думку вченого Д.А.Косогонова виявляється, що підрозділи власної безпеки ФСВП в повному обсязі здійснюють КРД: «КРД підрозділів внутрішньої безпеки (курсив наш. – В.П.) полягає у виявленні, попередженні і припиненні в межах своєї компетенції діяльності організацій іноземних держав, терористичних організацій, суспільно-політичних рухів і об’єднань релігійної та націоналістичної спрямованості, організованих злочинних угруповань, комерційних структур, а також окремих осіб, спрямованої на агентурне, фізичне або технічне проникнення з метою нанесення шкоди власній безпеці КВС (кримінально-виправна система – В.П.)» [32, с. 5–6]. Як бачимо, автор повністю, без будь-яких обґрунтувань, наділяє підрозділи власної безпеки функціями контррозвідки, тобто функціями ФСБ РФ. 
Автори підручника «Оперативно-розшукова діяльність» стверджують, що КРД є «різновидом службової діяльності ряду спецслужб Росії (ФСБ Росії, СЗР Росії, ФСО Росії, ГРУ ГШ ЗС), а її суть полягає в протидії розвідувально-підривній діяльності спеціальних служб іноземних держав, іноземних організацій та їх представників (як правило, конспіративними засобами і прийомами) з метою забезпечення безпеки Росії» [7]. Більш того, вони чомусь підкреслюють у підручнику, що нібито згідно з чинним російським законодавством оперативно-розшукові органи ФСБ, СЗР, ФСО, ГРУ правомочні проводити КРД, посилаючись при цьому на частину 1 статті 9 Федерального закону «Про федеральну службу безпеки». 
Наведемо повністю положення статті, на яку посилаються автори підручника: «Контррозвідувальна діяльність − діяльність, що здійснюється органами федеральної служби безпеки і (або) їх підрозділами (далі в цій статті − органи контррозвідки), а також посадовими особами зазначених органів і підрозділів (курсив наш. – В.П.) за допомогою проведення контррозвідувальних заходів з метою виявлення, попередження, припинення розвідувальної та іншої діяльності спеціальних служб і організацій іноземних держав, а також окремих осіб, спрямованої на нанесення шкоди безпеці Російської Федерації» [17, ст. 9].
Як бачимо, в наведеній вище статті немає і натяку на те, що РО в особі СЗР та ГРУ мають право проводити КРД. Таким чином, автори підручника видали бажане за дійсне.
Останню тезу необхідно особливо пояснити. Дійсно, ані в російському, ані в білоруському законодавстві, на відміну, наприклад, від українського [18], грузинського [20] немає жодного посилання на те, що органи зовнішньої розвідки обох держав мають право на проведення КРД. Стосовно права на проведення РД та ОРД існує багато правових приписів, а ось щодо здійснення КРД, – немає жодного слова. Є тільки посилання в рамках повноважень на «взаємодію з федеральними органами виконавчої влади, що здійснюють контррозвідувальну діяльність, та органами державної охорони» [24, ст. 6]. Не більше того.
Але, автори підручника все ж мали певну рацію говорити про те, що російським органам зовнішньої розвідки необхідно здійснювати КРД, бо цього потребує вирішення завдань, які поставлені перед ними. Наприклад, такі завдання як:
– організація і забезпечення в межах своєї компетенції захисту державної таємниці в установах РФ, що знаходяться за межами її території; 
– забезпечення безпеки співробітників установ РФ, що знаходяться за межами її території, і членів їх сімей в державі перебування;
– забезпечення безпеки відряджених за межі території РФ її громадян, які мають за родом своєї діяльності допуск до відомостей, що становлять державну таємницю, і членів їх сімей, що перебувають з ними [24, ст. 6].
Подібні ж завдання сформульовані і в Указі Президента РБ [25, п.1.2.].
На думку автора, повноваження щодо здійснення КРД та застосування контррозвідувальних методів все ж надано органам зовнішньої розвідки РБ та РФ, але лише закритими відомчими нормативно-правовими актами. Така думка повністю обґрунтована, бо неможливо виконувати перелічені вище завдання методами інших видів діяльності, крім контррозвідувальної. Ось чому і автори підручника так сміливо «наділили» РО правом на здійснення КРД, бо вони так само керувалися цими міркуваннями.
Проаналізувавши погляди науковців та численні наукові джерела, автори підручника [7] визначили основні відмінності ОРД від КРД:
– метою ОРД є захист людини, суспільства і держави від злочинних посягань, а КРД – забезпечення безпеки держави за допомогою протидії розвідувально-підривній та іншій діяльності, що проводиться іноземними спецслужбами та організаціями на шкоду її життєво важливим інтересам;
– коло суб’єктів, які здійснюють ОРД набагато ширше кола державних органів, які проводять КРД;
– загальні правила ОРД викладені в нормах закону про ОРД, а контррозвідувальної − в законі про ФСБ, нормативних актах (закритих – В.П.) СЗР, ФСО і ГРУ ГШ ЗС; 
– КРД крім проведення оперативно-розшукових заходів включає в себе і комплекс інших специфічних заходів, частина з яких направлена на забезпечення деяких адміністративно-правових режимів (режиму захисту державної таємниці, режиму в’їзду і перебування на території РФ іноземних громадян та осіб без громадянства та ін.).
Як бачимо, автори підручника застосували той же самий прийом для співвідношення ОРД та КРД, що і автори наукової статті (Л. М. Башкатов та ін.), в якій вони проголошують теж самі критерії для порівняння: «Здається, що при дослідженні питання про співвідношення КРД і ОРД, тобто їх розмежування і визначення взаємозв’язку, який об’єктивно існує, доцільно ґрунтуватися на порівняльній характеристиці об’єктів цих видів державної діяльності, цілей, завдань, суб’єктів і форм їх здійснення (курсив наш. – В.П.). Таке порівняння забезпечує можливість не тільки їх розмежувати, незважаючи на зовнішню схожість, але й виділити специфіку застосовуваних способів діяльності, а також застосованих сил та засобів, що безпосередньо пов’язано з визначенням специфіки джерел, предмета і методу правового регулювання» [33].
Безумовно, можна повністю погодитись з відмінностями, що навели автори підручника, так само як і з відмінностями, що відрізняють ОРД від РД і які вони також показали у своїй роботі. Відносно останнього, автори підручника правильно висловили тезис про те, що для виділення відмінностей між ОРД та РД необхідно спочатку визначити поняття РД, оскільки поняття ОРД на теперішній час доволі успішно досліджено у науковому плані. Більш того, поняття ОРД надано у законодавстві. На відміну від цього, поняття РД ані в науковому ані в законодавчому аспектах достатньо ще не визначено. Як в наукових джерелах, так і в нормативно-правових актах зроблено лише перші спроби сформулювати поняття РД, відрізнити його від поняття «розвідка», а також суміжних видів діяльності.
Науковець А. Тер-Арутюнян констатує, що існують численні редакції поняття РД, але основний їх недолік полягає в загальності, намаганню вчених розкрити РД або через її завдання або через «специфічність» застосування сил та засобів розвідки. Хоча він піддав критиці існуючі редакції, але у своєму сформульованому варіанті також не уникнув загальності: «розвідувальна діяльність іноземних держав – це різновид зовнішньополітичної діяльності іноземної держави, яка здійснюється системою спеціальних служб та організацій із використанням специфічних сил і засобів, форм і методів з метою забезпечення безпеки своєї країни (курсив наш. – В.П.)» [34, с. 92].
Треба віддати належне авторам підручника [7], що вони також зробили спробу дати поняття РД і, на думку автора, воно також страждає вищезазначеними недоліками: «Розвідувальна діяльність − це системне застосування спеціальних сил, засобів і методів та вчинення специфічних дій, що здійснюються з метою отримання інформації про задуми, плани і заходи іноземних держав та іноземних організацій (їх представників), що потенційно або реально загрожують безпеці Росії (курсив наш. – В.П.)».
Для розмежування РД та ОРД автори застосували той же прийом, що і для відокремлення КРД від ОРД, тобто провели їх розділ за цілями, об’єктами, силами, засобами, формами, методами, законодавчим регулюванням тощо. Вказали також на дві явних ознаки: якщо РД, в основному, здійснюється за межами національної території, то ОРД – виключно на території держави; контрагентами в РД, з одного боку, є РФ (в особі своїх представників – ФСБ, СЗР, ГРУ МО), а з іншого – іноземна держава або міжнародна організація.
Але, крім цього, на думку автора, вдало висловили ряд основних тез, що дійсно зближує ці обидва види діяльності, а саме:
– «розвідка» в розширеному сенсі слова є елементом розшукової діяльності, бо ОРД включає в себе найширший комплекс як гласних, так і негласних заходів, більшість з яких має розвідувальний характер;
– «розвідка» в широкому сенсі слова є надзвичайно ємним поняттям, що увібрало в себе величезне різноманіття діяльності щодо добування розвідувальної інформації як таємними способами, так і з відкритих джерел, а також застосування для цього найрізноманітніших засобів та методів (радіорозвідка, науково-технічна, космічна розвідка і т.д.). Тому у сфері добування розвідувальної інформації для забезпечення національної безпеки держави від зовнішніх загроз РД не може ні в якому разі порівнюватись із ОРД, більш того, ототожнюватись з нею. Поняття «розвідка», певною мірою, відображає багатовіковий досвід боротьби за інформацію, яка велася протягом всієї історії людства. Однак стосовно проблем боротьби зі злочинністю переважною залишається така позиція, що поняття ОРД є більш широким, ніж поняття РД, бо перша природним чином включає в себе весь комплекс розвідувальних заходів;
– оскільки сучасна злочинність являє собою потужне соціально-економічне, транснаціональне і навіть, в певній мірі, загрозливе політичне явище, то боротьба з нею має здійснюватись не тільки силами і засобами ОРД, але і найрізноманітнішими методами та засобами, включаючи весь комплекс розвідувальних заходів і впливів, заснованих на інформаційних технологіях.
Зазначили також обставини, що суттєво відрізняють РД від ОРД:
– ОРД здійснюється в рамках жорстких правових приписів оперативно-розшукового законодавства, натомість добування розвідувальної інформації передбачає застосування широкого кола прийомів і способів суто професійної спрямованості;
– інформація (дані, відомості тощо), що отримується під час ОРД, має інший правовій статус ніж розвідувальна інформація, що добувається шляхом проведення розвідувальних заходів. Цінність інформації, яка добувається в процесі оперативно-розшукових заходів визначається, в першу чергу, можливістю її подальшого використання в кримінальному судочинстві у якості доказів;
– незважаючи на те, що сучасна транснаціональна злочинність фактично є об’єктом застосування сил та засобів обох видів діяльності − РД та ОРД, все ж розвідка «передбачає оцінку тих загроз, які таять в собі проникнення злочинності не тільки в різні сфери діяльності, але й у сфери суспільних відносин. Якщо заходи, які проводяться в рамках ОРД, націлені на запобігання скоєнню злочинів та їх розслідування, то розвідувальні заходи передбачають виявлення тих загроз, що можуть знаходитися поза межами кримінально-правового поля. Саме в рамках РД можуть здійснюватися пошукові заходи, зокрема, в радіоефірі, в інформаційних системах, в «мережевому ефірі» глобальної комп’ютерної мережі Інтернет тощо. Нарешті, РД передбачає і найрізноманітніші варіанти реалізації отриманої інформації (не тільки в рамках кримінального судочинства), що надзвичайно важливо при розробці нетрадиційних підходів в боротьбі із сучасною злочинністю» [7].
Деякі вітчизняні науковці, посилаючись на визначення ОРД в Законі України «Про оперативно-розшукову діяльність» як систему пошукових, розвідувальних та контррозвідувальних заходів [16, ст. 2], стверджують, що розвідувальна діяльність властива не тільки розвідувальним органам, але й правоохоронним. Так, науковець С. М. Шаптала наголошує, що «з нашої точки зору, одним із ефективних засобів сучасного етапу протидії злочинності повинно стати удосконалення розвідувальної роботи правоохоронних органів,.. що спонукатиме підвищенню ефективності діяльності єдиної розвідувальної системи з отримання оперативно значущої інформації відповідними оперативними підрозділами, які ведуть боротьбу з економічною злочинністю, серед яких чільне місце займають органи внутрішніх справ» (курсив наш – В.П.) [35, c. 132]. Далі він висловлює думку, що «розвідувальна діяльність», нібито, має тлумачитися у вузькому та широкому змісті слова. З його слів, у вузькому змісті даний термін сформульований і закріплений, зокрема, у ст. 1 Закону України «Про розвідувальні органи України», де зазначається, що розвідувальна діяльність – це діяльність спеціальних розвідувальних органів державної влади, спрямована на захист національних інтересів України від зовнішніх загроз, сприяння формуванню і реалізації державної політики у сферах національної безпеки і оборони. Тобто, розвідувальна діяльність, про яку мова йдеться в даному Законі, здійснюється в основному за межами України, її основними «контрагентами» є, з однієї сторони Україна (в особі її представників), а з іншого боку – іноземна держава чи міжнародна організація. В даному випадку мова йде саме про зовнішню розвідувальну діяльність. Що ж стосується такого поняття як «внутрішня розвідка», то воно пов’язане з діяльністю у середині держави відповідних оперативних підрозділів, що ведуть боротьбу зі злочинністю, і є надзвичайно ємним поняттям, яке увібрало в себе величезне різноманіття діяльності як таємного, так і відкритого отримання будь-якої інформації і застосування для цього різних засобів і методів. Цей аспект, на думку С. М. Шаптала, характеризує категорію «розвідувальна діяльність» у широкому змісті слова. Науковець М. Л. Грібов більш категорично висловлюється в цьому сенсі, підкреслюючи, що «проблема можливості існування категорії «розвідувальні заходи органів внутрішніх справ» постає у зв’язку з розповсюдженням думки про те, що діяльність підрозділів МВС України взагалі не може містити розвідувальної складової, оскільки Законом України «Про розвідувальні органи України» визначено, що розвідувальна діяльність – це діяльність спеціальних органів державної влади... Крім того, підрозділи МВС України зазначеним Законом не віднесено до розвідувальних органів. Ми категорично не поділяємо наведеної точки зору. На нашу думку, в оперативно-розшуковій діяльності органів внутрішніх справ України був, є і завжди буде присутній розвідувальний компонент.. Адже взагалі слово і термін розвідка має значення, відмінне від того, що наведено у Законі «Про розвідувальні органи України» (курсив наш – В.П.) [36]. Вищезазначені теоретичні міркування щодо тлумачення «розвідувальної діяльності» у широкому сенсі надалі поштовх подальших наукових досліджень. Так, науковець С. В. Албул вже намагається дослідити крім «розвідувальної діяльності» такі категорії, як «розвідувальна функція» та «розвідувальний цикл» в оперативно-розшуковій діяльності органів внутрішних справ. Він наголошує, що протидія сучасній злочинності вимагає нових підходів, «одним з яких є реалізація розвідувальної функції оперативно-розшукової діяльності органів внутрішніх справ» (курсив наш – В.П.) [37, с. 216]. На думку С. В. Албула «потребує вдосконалення правовий тезаурус теорії оперативно-розшукової діяльності стосовно питань реалізації розвідувальної функції оперативно-розшукової діяльності органів внутрішних справ. Відсутнє визначення поняття та функціонального призначення розвідувального циклу в оперативно-розшуковій діяльності ОВС.. За нашим переконанням, розвідка, з праксеологічної точки зору, виступає однією з функцій оперативно-розшукової діяльності ОВС… На наш погляд видами реалізації розвідувальної функції оперативно-розшукової діяльності органів внутрішніх справ є: аналітична розвідка, стратегічна та тактична агентурні розвідки, технічна розвідка.» (курсив наш – В.П.) [38, с. 29]. За результатами дослідження С. В. Албул формулює таку дефініцію: «розвідувальний цикл можна визначити як цілеспрямований, планомірний процес, під час якого визначені суб’єкти на підставі вивчення, аналізу й оцінки оперативної обстановки здобувають оперативно значущі дані (відомості), накопичують, трансформують їх в оперативно-розшукову інформацію та надають уповноваженим керівникам для прийняття рішень і прогнозування» [37, с. 219]. 
Не поділяючи наукову думку вищезазначених науковців, здається за необхідне зазначити, що дійсно в Законі України «Про оперативно-розшукову діяльність» поняття ОРД визначається як «система пошукових, розвідувальних та контррозвідувальних заходів» [16, ст. 2]. Але, це поняття має збірний характер та стосується змісту і напрямів діяльності різних суб’єктів ОРД: пошукові заходи належать до компетенції і правоохоронних, і контррозвідувальних, і розвідувальних органів; контррозвідувальні – лише державному органу спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку, натомість розвідувальні заходи притаманні виключно розвідувальним органам України, які забезпечують національну безпеку від зовнішніх загроз. Правоохоронні органи цілком спроможні добувати оперативно значущі дані (відомості) про злочин або ознаки злочину, про обставини та умови, що сприяють здійсненню правовопорушень тощо, через систему гласних та негласних оперативно-розшукових заходів. Ось чому український законодавець не відносить правоохоронні органи до суб’єктів контррозвідувальної та розвідувальної діяльностей. Більш того, в Законах України «Про контррозвідувальну діяльність» та «Про розвідувальні орагни України» безпосередньо зазначається правовими приписами, що здійснення клноррозвідувальної та розвідувальної діяльності іншими органами державної влади, підприємствами, установами і організаціями незалежно від форми власності, які не передбачені в цих Законах, а також фізичними особами забороняється [18, ст. 5; 19, ст. 6].

4.2 Компетенція підрозділів розвідки, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність: конституційно-правовий та еволюційний розвиток

В першому розділі дисертації, де мова йшла про співвідношення розвідувальної та правоохоронної діяльності, зазначалося, що «розвідка частково виконує функції правоохоронного органу». Дійсно, діяльність із захисту державної (національної) безпеки від зовнішніх загроз, що є метою розвідки, структурно відноситься, як правильно підкреслює В. Д. Лахин, до системи правоохоронної діяльності: «правоохоронна функція держави полягає в забезпеченні конституційного порядку, національної безпеки (курсив наш. – В.П.)» [39]. 
Але, законодавці наділяють свої РО правом застосування заходів ОРД не для того, щоб вони діяли тільки в правоохоронній площині, але, більшою мірою, для вирішення суто своїх функціональних (розвідувальних) завдань. 
Розглянемо особливості компетенції органів зовнішньої розвідки щодо  використання та застосування  ними положень законів про ОРД на прикладі білоруського та російського законодавства.
По-перше, Законами обох держав «Про оперативно-розшукову діяльність» органи зовнішньої розвідки визначено у статусі державних органів, які уповноважені безпосередньо і в повному обсязі здійснювати ОРД на національних територіях [13, ч.1 ст. 13; 14, ст. 12]. Тобто, білоруські та російські РО (служби) визначено повноцінними суб’єктами ОРД в якості оперативно-розшукових органів (ОРО), які функціонують відповідно до оперативно-розшукового закону в рамках певного РО або розвідувальної служби у вигляді системи його оперативних підрозділів та посадових осіб, включаючи перших керівників, призначених безпосередньо, повністю або частково здійснювати ОРД або її контролювати. ОРО в законах про ОРД мають назву як «органи, які здійснюють ОРД» [14, ст. 12; 13, ст. 13]. ОРО вирішують завдання, які визначені в законах про ОРД, виключно в межах своїх повноважень, встановлених відповідними законодавчими актами РБ та РФ [14, ст.14; 13, ч.4 ст.13]. Таким чином, оперативно-розшукові органи розвідки (ОРОР) вирішують завдання ОРД в межах повноважень, що встановлено їм нормативно-правовими актами про організацію та діяльність органів зовнішньої розвідки. Наприклад, Законом РБ «Про оперативно-розшукову діяльність» всім ОРО, в тому числі й ОРОР, передбачено вирішувати дев’ять завдань:
1)	збір відомостей про події та дії, що створюють загрозу національній безпеці РБ;
2)	попередження, виявлення, припинення злочинів, а також виявлення громадян, які їх підготовляють, скоюють  або скоїли;
3)	розшук обвинувачених, які сховалися від органу кримінального переслідування або суду і (або) місцезнаходження яких цим органам невідомо, громадян безвісти зниклих, а також засуджених до покарання у випадках, встановлених законодавчими актами;
4)	встановлення персональних даних громадян, які загинули (померли);
5)	встановлення персональних даних громадян, які в силу стану здоров’я або віку не можуть повідомити про себе відомості;
6)	встановлення майна, яке підлягає або може підлягати арешту в кримінальному процесі;
7)	забезпечення безпеки громадян, які надають чи надавали сприяння на конфіденційній основі органам, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, і їх близьких, а також збереження їх майна від злочинних посягань, забезпечення безпеки інших громадян відповідно до законодавчих актів;
8)	збір відомостей для прийняття рішень про допуск громадян до державних секретів, до робіт, пов’язаних з експлуатацією об’єктів, що становлять підвищену небезпеку для життя і здоров’я громадян та навколишнього середовища, до участі в оперативно-розшуковій діяльності, до сприяння на конфіденційній основі органам, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність;
9)	захист державних секретів  [14, ст.3].
Як бачимо, до прямої функціональності ОРОР належать наступні завдання ОРД:
– напрям добування розвідувальної інформації – перше завдання;
– напрям забезпечення безпеки організацій, що знаходяться за межами РБ, співробітників цих організацій та членів їх сімей – друге завдання;
– напрям забезпечення власної безпеки, своїх сил, засобів та інформації від протиправних дій та загроз – сьоме та восьме завдання;
– напрям забезпечення захисту державних секретів в організаціях РБ, які знаходяться за межами території РБ – дев’яте завдання. 
Цілком зрозумілим є те, що третє, четверте, п’яте та шосте завдання ОРД не входять до повноважень органів зовнішньої розвідки, так само і до повноважень ОРОР.
На відміну від білоруського, російський закон про ОРД визначає лише чотири завдання ОРД:
1)	виявлення, попередження, припинення і розкриття злочинів, а також виявлення і встановлення осіб, які їх підготовляють, скоюють або скоїли; 
2)	здійснення розшуку осіб, які переховуються від органів дізнання, слідства і суду, ухиляються від кримінального покарання, а також розшуку безвісти зниклих;
3)	добування інформації про події або дії (бездіяльність), що створюють загрозу державній, військовій, економічній, інформаційній чи екологічній безпеці РФ;
4)	встановлення майна, що підлягає конфіскації [13, ст. 2].
Очевидно, що до прямої функціональності російських ОРОР належить лише третє завдання ОРД. Але цього явно недостатньо для ОРОР.
Особливістю Закону РФ «Про оперативно-розшукову діяльність» є те, що всі інші напрями РД «забезпечуються» положеннями оперативно-розшукового законодавства не на підставі завдань ОРД, а через підстави для проведення оперативно-розшукових заходів (далі – ОРЗ) [13, ст. 7].
Так, для російських ОРОР в межах своєї компетенції підставами для проведення ОРЗ можуть стати:
– відомості, що стали їм відомі про: ознаки протиправного діяння, що готується, коїться або скоєного, а також про осіб, які його готують, вчиняють або вчинили, якщо немає достатніх даних для вирішення питання про порушення кримінальної справи (зрозуміло, що мова йде про ознаки, котрі виявлено на об’єктах зовнішньої розвідки, та осіб, які на них працюють); події або дії (бездіяльність), що створюють загрозу державній, військовій, економічній, інформаційній чи екологічній безпеці РФ;
– постанови про застосування заходів безпеки щодо осіб, які потребують захисту, що укладаються уповноваженими на те державними органами в порядку, передбаченому законодавством РФ;
– запити інших органів, що здійснюють ОРД, а також запити міжнародних правоохоронних організацій і правоохоронних органів іноземних держав у відповідності із міжнародними угодами РФ;
– збір даних для прийняття рішення: про допуск до відомостей, що становлять державну таємницю; про допуск до участі в оперативно-розшуковій діяльності або про доступ до матеріалів, отриманих в результаті її здійснення; про встановлення або підтримання з особою відносин співробітництва при підготовці і проведенні оперативно-розшукових заходів; щодо забезпечення безпеки органів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність; про достовірність відомостей про законність походження грошей, цінностей, іншого майна і доходів від них у близьких родичів, родичів і близьких особи, яка вчинила терористичний акт, при наявності достатніх підстав вважати, що гроші, цінності та інше майно, отримані в результаті терористичної діяльності, але не раніше встановленого факту початку участі особи, яка вчинила терористичний акт, в терористичній діяльності і (або) є доходом від такого майна [13, ст. 7]. 
Також, ОРОР за наявності запиту, надісланого відповідно до Федерального закону від 25 грудня 2008 року № 273-ФЗ «Про протидію корупції» [41], інших нормативно-правових актів РФ в області протидії корупції, в межах своїх повноважень проводять ОРЗ з метою добування інформації, необхідної для прийняття рішень про достовірність та повноту відомостей, що подаються відповідно до федеральних конституційних законів і федеральних законів громадянами, які претендують на заміщення певних державних посадових посад.
По-друге, білоруський та російський законодавці визначили особливі умови для проведення ОРЗ підрозділами воєнної розвідки. Так, в Законі РБ «Про оперативно-розшукову діяльність» читаємо: «розвідувальні служби Збройних сил Республіки Білорусь проводять оперативно-розшукові заходи для забезпечення безпеки (курсив наш. – В.П.) розвідувальних служб Збройних сил Республіки Білорусь» [14, ст. 15]. Категоричніше визначився російський законодавець у частині 2 статті 13 Закону РФ «Про оперативно-розшукову діяльність»: «оперативний підрозділ органу зовнішньої розвідки Міністерства оборони Російської Федерації проводить оперативно-розшукові заходи тільки в цілях забезпечення безпеки (курсив наш. – В.П.) зазначеного органу зовнішньої розвідки і в разі, якщо проведення цих заходів не стосується повноважень органів, зазначених у пунктах 1, 2, 4, 6 − 8 частини першої цієї статті (маються на увазі органи, які здійснюють ОРД повністю – В.П.)».
Забезпечення безпеки РО (служби) − це організація та реалізація системи заходів різного характеру з метою нейтралізації або локалізації потенційних або реальних загроз нормальному функціонуванню органу зовнішньої розвідки. Зрозуміло, що система заходів передбачає протидію загрозам, що йдуть зсередини і ззовні.
Загрози, що йдуть зсередини (виникають в процесі діяльності самого РО): виявлення серед співробітників окремих корумпованих осіб, а також осіб, які замислюють, готують або вже вчиняють посадові злочини; недопущення настання наслідків можливих правопорушень з боку співробітників органів зовнішньої розвідки, які можуть спричинити шкоду безпеці державного органу.
Загрози, що йдуть ззовні (виникають в процесі діяльності спецслужб, окремих організацій і осіб, що ставлять за мету нанесення шкоди РО): виявлення спрямувань спецслужб іноземних держав, іноземних організацій до органів зовнішньої розвідки; виявлення та викриття окремих осіб, які замислюють, готують або вже вчиняють злочини проти органу зовнішньої розвідки (до складу якого входять оперативні підрозділи) або проти його співробітників; попередження і припинення спроб їх проникнення в систему органів забезпечення безпеки держави або надання негативного впливу на її діяльність.
По-третє, в законах про ОРД обох держав ОРОР надано право видавати в межах своїх повноважень та відповідно до законодавства нормативно-правові акти, які регламентують організацію і тактику проведення ОРЗ. Також, керівникам РО надано право визначати:
– перелік оперативних підрозділів, уповноважених на здійснення ОРД;
– повноваження, структуру і організацію роботи оперативних підрозділів;
– перелік посадових осіб, уповноважених затверджувати постанови про проведення ОРЗ, про їх призупинення, поновлення або припинення, про продовження терміну проведення ОРЗ, про надання, ненадання, про відстрочку надання матеріалів ОРД, виносити постанови про застосування заходів щодо забезпечення безпеки або про відмову в їх застосуванні, затверджувати спеціальні завдання, підписувати письмові запити про проведення ОРЗ, складати, підписувати, затверджувати інші оперативно-службові документи [14, ст. 14; 13, ст. 4]. 
По-четверте, ОРОР на відміну від інших ОРО мають по відношенню до контррозвідки особливе становище. Так, відповідно до російського законодавства відомчі нормативно-правові акти інших ОРО, що регламентують організацію та проведення ОРЗ з використанням спеціальних технічних засобів для негласного отримання інформації, мають узгоджуватися з ФСБ РФ та підлягають перевиданню протягом одного року з вказаної дати Федеральним Законом РФ від 29.06.2015 № 170–ФЗ [42, ст. 1]. ОРОР свої відомчі нормативно-правові акти з контррозвідувальними органами не погоджують.
По-п’яте, ОРЗ, пов’язані із контролем поштових відправлень, телеграфних та інших повідомлень, прослуховуванням телефонних переговорів з підключенням до станційної апаратури підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності, фізичних і юридичних осіб, що надають послуги та засоби зв’язку, зі зняттям інформації з технічних каналів зв’язку, з отриманням комп’ютерної інформації, ОРОР здійснюють не своїми силами та засобами, а з використанням оперативно-технічних сил та засобів органів державної безпеки, органів внутрішніх справ у порядку, що визначається міжвідомчими нормативними актами або угодами між органами, що здійснюють ОРД.
Особливо необхідно зупинитися на ОРЗ, що можуть проводити ОРОР згідно із положеннями законів РБ та РФ про ОРД. Автор спеціально навів у таблиці 5 всі ОРЗ, що мають право проводити оперативно-розшукові підрозділи ОРОР двох країн. Позначка «+» означає, що ОРЗ передбачений законом. Їх кількість вичерпна і який-небудь новий захід може потрапити до цього переліку лише на підставі закону. 
Як бачимо, кількість та назви ОРЗ в законах про ОРД двох країн майже однакові. За виключенням білоруського закону, в якому ОРЗ за кількістю не п’ятнадцять, а чотирнадцять (чомусь не був включений до переліку такий захід, як «отримання комп’ютерної інформації»).

Таблиця 5
Перелік ОРЗ, що можуть проводити ОРОР
п/п	Оперативно-розшуковий захід (ОРЗ)	Закон РБ 
про ОРД	Закон РФ про ОРД	
1.	Опитування (оперативне опитування)	+	+	
2.	Наведення довідок	+	+	
3.	Збір зразків для порівняльного аналізу	+	+	
4.	Перевірочна закупівля	+	+	
5.	Дослідження предметів і документів	+	+	
6.	Спостереження	+	+	
7.	Ототожнення особистості (оперативне ототожнення)	+	+	
8.	Обстеження приміщень, будівель, споруд, ділянок місцевості та транспортних засобів (оперативний огляд)	+	+	
9.	Контроль поштових відправлень, телеграфних та інших повідомлень	+	+	
10.	Прослуховування телефонних розмов	+	+	
11.	Зняття інформації з технічних каналів зв’язку	+	+	
12.	Оперативне впровадження	+	+	
13.	Контрольована поставка	+	+	
14.	Оперативний експеримент	+	+	
15.	Отримання комп’ютерної інформації	–	+	

Наявність в законах різних країн майже однакових за кількістю та змістом ОРЗ одразу ж наводить на думку, що це або позитивний результат добротних і потужних наукових досліджень, після яких іншого взагалі не може бути, або випадковість, коли законодавець однієї країни просто переписав, а вірніше «списав» один у одного ці ОРЗ.
Для того, щоб відповісти на поставлене вище питання необхідно звернутись до законодавства інших країн. В дисертації вже неодноразово автор вдавався для порівняння законодавства РБ та РФ із законодавством Республіки Казахстан (РК) та України. Зробимо це і в даному випадку.
По-перше, в Законі РК «Про оперативно-розшукову діяльність», на відміну від подібних законів РБ, РФ та України, всі РО мають право по всіх напрямах та в повному обсязі проводити всі без виключення ОРЗ, в тому числі і уповноважений орган у сфері зовнішньої розвідки, і органи воєнної розвідки Міністерства оборони [10, ст. 6]. Як раніше зазначав автор, згідно із законами РБ та РФ органи воєнної розвідки дещо обмежені в цьому відношенні, оскільки можуть застосовувати закон про ОРД тільки для забезпечення власної безпеки. Український законодавець вчинив ще більш оригінально, позбавивши ОРОР чотирьох із половиною прав на проведення ОРЗ із двадцяти. Тобто, всі ОРО правоохоронних органів, у тому числі і СБ України, можуть проводити всі двадцять ОРЗ, а РО – тільки чотири з половиною. До ОРЗ, які не мають права проводити або здійснювати ОРОР, український законодавець відніс: 
– контрольовану поставку та контрольовану і оперативну закупівлю товарів, предметів та речовин, у тому числі заборонених для обігу, у фізичних та юридичних осіб незалежно від форми власності з метою виявлення та документування фактів протиправних діянь [16, п.2, ч.1, ст. 8];
– порушувати в установленому законом порядку питання про проведення перевірок фінансово-господарської діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та осіб, які займаються підприємницькою діяльністю або іншими видами господарської діяльності індивідуально, та брати участь в їх проведенні [16, п.3, ч.1, ст. 8];
– проводити операції із захоплення злочинців, припинення злочинів, розвідувально-підривної діяльності спецслужб іноземних держав, організацій та окремих осіб [16, п.5, ч.1, ст. 8];
– відвідувати жилі та інші приміщення за згодою їх власників або мешканців для з’ясування обставин злочину, що готується, а також збирати відомості про протиправну діяльність осіб, щодо яких провадиться перевірка [16, п. 6, ч.1, ст. 8];
– негласно виявляти та фіксувати сліди тяжкого або особливо тяжкого злочину, документи та інші предмети, що можуть бути доказами підготовки або вчинення такого злочину [16, абз.1, п. 7, ч.1, ст. 8].
По-друге, казахстанський законодавець поділяє всі ОРЗ на дві групи: загальні та спеціальні.
До загальної групи він відніс вісімнадцять ОРЗ:
1) опитування осіб;
2) встановлення гласних і негласних відносин з громадянами, використання їх в оперативно-розшуковій  діяльності;
3) впровадження;
4) застосування моделі поведінки, що імітує злочинну діяльність;
5) створення конспіративних підприємств та організацій;
6) контрольована поставка;
7) застосування технічних засобів для отримання відомостей, що не зачіпають охоронювані законом недоторканність приватного життя, житла, особистої та сімейної таємниці, а також таємницю особистих вкладів і заощаджень, листування, телефонних переговорів, поштових, телеграфних та інших повідомлень;
8) наведення довідок;
9) отримання зразків;
10) оперативна закупівля;
11) застосування службово-розшукових собак;
12) пошук і ототожнення особистості за прикметами;
13) пошук пристроїв незаконного зняття інформації;
14) виявлення, негласна фіксація і вилучення слідів протиправних діянь, їх попереднє дослідження;
15) переслідування особи, яка готує, здійснює або вчиняє злочин, та його затримання;
16) здійснення за участі понятих особистого огляду затриманих осіб, вилучення речей і документів, що знаходяться при них та які можуть мати відношення до злочинної діяльності, а також огляду житлових приміщень, робочих та інших місць, огляду транспортних засобів. В ході здійснення антитерористичної операції особистий огляд та огляд речей, що знаходяться при фізичній особі, огляд транспортних засобів, в тому числі із застосуванням технічних засобів, можуть проводитися без участі понятих;
17) проведення операцій із захоплення озброєних злочинців;
18) спостереження [10, ст.11].
До спеціальної групи казахстанський законодавець відносить шість спеціальних ОРЗ, які провадяться виключно з санкції прокурора:
1) негласний аудіо-відео контроль особи або міста;
2) негласний контроль, перехоплення та зняття інформації, яка передається мережами електричного (телекомунікаційного) зв’язку;
3) негласне отримання інформації про зєднання між абонентами або абонентськими пристроями;
4) негласне зняття інформації з комп’ютерів, серверів та інших пристороів, які призначено для збору, обробки, накопичення та збереження інформації;
5) негласний контроль  поштових та інших відправлень; 
6) негласне проникнення або обстеження міста [10, ст. 11].
Таким чином, білоруський законодавець визначає правовими приписами чотирнадцять ОРЗ, російський – п’ятнадцять, український - двадцять, а казахстанський − аж двадцять чотири ОРЗ, тобто суттєво більше, ніж законодавці РБ та РФ. Вельми оригінально, на думку автора, зробив казахстанський законодавець, коли відніс до ОРЗ «застосування службово-розшукових собак»!
В Законі РК «Про оперативно-розшукову діяльність» визначено для органів зовнішньої розвідки дуже серйозні і важливі повноваження щодо зняття інформації за допомогою технічних засобів розвідки: «з метою отримання розвідувальної інформації, забезпечення військової безпеки Республіки Казахстан і безпеки осіб, які охороняються, уповноважений орган у сфері зовнішньої розвідки, органи військової розвідки Міністерства оборони Республіки Казахстан і Служба державної охорони Республіки Казахстан мають право провадити спеціальні ОРЗ з використанням мереж телекомунікації, що виключають підключення до стаціонарної апаратури та ліній зв’язку фізичних і юридичних осіб, які надають послуги та засоби зв’язку на території Республіки Казахстан (курсив наш. – В.П.)» [10, ст. 12].
На відміну від законів РБ та РФ про ОРД, в яких немає чітких формулювань щодо можливостей РО застосовувати ОРЗ в цілях здійснення РД або отримання (добування) розвідувальної інформації, законодавці РК та України зробили це, на думку автора, відверто та без будь-яких двозначностей. Так, в Законі України одна з чотирьох підстав для проведення ОРЗ сформульована наступним чином: «потреба в отриманні розвідувальної інформації в інтересах безпеки суспільства і держави» [16, п.3, ст. 6]. В Законі РК «Про оперативно-розшукову діяльність» читаємо: підставами для проведення ОРЗ є «.. необхідність отримання розвідувальної та контррозвідувальної інформації в інтересах суспільства, держави та зміцнення його економічного та оборонного потенціалу» [10, ч.1,ст. 10].
Після проведення порівняння стає очевидним факт наявності значних відмінностей в законодавстві про ОРД різних держав, на підставі чого можна відверто відповісти на поставлене вище запитання, що законодавці РБ та РФ стосовно ОРЗ визначили їх шляхом, м’яко кажучи, прямого запозичення одним у одного.
Законодавство у сфері РД, як система правових норм, призначених регулювати суспільні відносини взагалі чи окремі види цих відносин, будується на тих самих юридичних принципах і постулатах, що і законодавство у правоохоронній, контррозвідувальній сферах.
Таким чином, можна стверджувати, що РД, оскільки вона врегульована правовими нормами у відповідних нормативно-правових актах, як і інша правоохоронна діяльність є різновидом застосування права за часом, простором і колом осіб.
В попередніх розділах  дисертації відмічалось, що органи зовнішньої розвідки можуть для вирішення розвідувальних завдань використовувати надані їм повноваження згідно із законодавством про РО, про органи державної безпеки (КДБ РБ та ФСБ РФ) та про оперативно-розшукові органи. Оскільки органи зовнішньої розвідки, в основному, вирішують свої завдання за кордоном, тобто реалізують надані їм повноваження у різних видах правозастосовних дій за кордоном (за межами національної території), то виникає дуже серйозна проблема у застосуванні норм права представниками розвідки у часі, просторі і за колом осіб. 
Вітчизняні та іноземні вчені-юристи, політологи, журналісти практично всіх засобів масової інформації і навіть автори підручників постійно стверджують або наголошують у своїх працях, що розвідка «здійснюється в основному  за межами» національної території [7]. Проте жоден з них не ставив і не ставить зараз питання про законність або можливість застосування положень нормативно-правових актів про органи зовнішньої розвідки за межами національної території. Дія законодавства про розвідку у часі та за колом осіб особливих питань не викликає, хоча також вимагає окремого наукового дослідження.
Найбільш цікавим питанням, на думку автора, є дія нормативно-правових актів, що регулюють РД, КРД та ОРД і якими користуються РО, у просторі, тобто розповсюдження їх впливу на певну закордонну територію. 
Загальний підхід науки «Теорія держави і права» наголошує, що «дія правового акту в просторі визначається державним суверенітетом і чинними міжнародними договорами. За загальним правилом, нормативний акт діє на території даної держави (держава, яка видала акт – авт.). Особливістю у визначенні територіальної дії нормативних актів є те, що елементи території держави можуть перебувати за її кордонами (територія посольств, військових кораблів, повітряні та космічні апарати)» [43, с. 84].
Отже, за загальним підходом дія нормативно-правових актів, якими користується розвідка і згідно з якими їй надаються певні повноваження, може розповсюджуватись на державу в цілому, відповідний регіон в державі, адміністративно-територіальну одиницю, відповідне підприємство, установу, організацію. Але, якщо мова йде про закордон, то екстериторіальна дія нормативно-правового акта завжди регулюється міжнародними договорами і передбачає поширення законодавства певної держави за межами її території. Вона відома як право екстериторіальності держав. Екстериторіальність за своїм змістом означає «непоширення на ті чи інші спеціальні території держави (курсив наш. – В.П.) законів цієї держави. Слід розрізняти такі види екстериторіальності (територіального імунітету): 
а) екстериторіальність (імунітет) дипломатичного представництва іноземної держави; 
б) екстериторіальність військових частин, літаків та кораблів, що перебувають на території іноземної держави за спеціальним дозволом» [44, с. 200].
Таким чином, якщо міжнародними договорами не встановлено певних умов або особливостей, то дія національного законодавства (у тому числі і правові приписи стосовно здійснення органами зовнішньої розвідки РД, КРД та ОРД) у просторі обмежується територією власно держави та її спеціальними територіями за кордоном, що мають статус екстериторіальності (територія дипломатичних представництв та консульських установ, представництва держави в іноземних організаціях, військові частини, що відповідно до міжнародних угод розташовані за межами національної території, літаки, кораблі під національним прапором, що перебувають на території іноземної держави за спеціальним дозволом). Саме зі спеціальних територій і безпосередньо на цих територіях, що мають статус екстериторіальності, можуть застосовуватись нормативно-правові приписи актів, які регулюють та передбачають здійснення РО РД, КРД і ОРД.
Далеко не секрет, що розвідувальні структури багатьох країн світу, що мають підрозділи за кордоном, всебічно використовують територію своїх дипломатичних та консульських установ, їх приміщення, військові частини, літаки, кораблі та інше для ведення технічної розвідки, здійснення радіоелектронного перехвату тощо.
Але в даному підрозділі автор вважає за доцільне зробити основний упор на дослідженні питання стосовно застосування РО положень оперативно-розшукового законодавства саме за кордоном, на спеціальних територіях, що мають статус екстериторіальності. 
В третьому розділі дисертації вже зазначалося, що основними завданнями зовнішньої розвідки за кордоном є:
– організація і забезпечення в межах своєї компетенції захисту державної таємниці в представництвах та установах, включаючи визначення порядку здійснення їх фізичного та інженерно-технічного захисту, здійснення заходів щодо запобігання витоку технічними каналами відомостей, що становлять державну таємницю;
– забезпечення безпеки співробітників розвідки та співробітників представництв і установ, членів їх сімей в державі перебування;
− забезпечення безпеки відряджених за межі національної території громадян, які мають за родом своєї діяльності допуск до відомостей, що становлять державну таємницю, та членів їх сімей, які перебувають з ними;
– захист своїх сил, засобів та інформації від протиправних дій і загроз [19 - 25].
Безумовно, що виконання цих завдань неможливо без застосування положень оперативно-розшукового законодавства. Але, знову ж таки треба підкреслити, що заходи ОРД розвідка може здійснювати лише на спеціальних територіях за кордоном, які мають статус екстериторіальності.
У цьому сенсі дуже цікавим є питання про поняття території дипломатичного представництва та консульської установи за кордоном.
Одразу ж треба зазначити, що ця категорія, її зміст та наслідки застосування не однаково трактуються у законодавстві різних країн та наукових виданнях.
Так, російський законодавець в кримінально-процесуальному законодавстві визнає та використовує поняття (категорію) «територія представництв та установ за кордоном». У статті 40 Кримінально-процесуального кодексу Російської Федерації (КПК РФ) він надає перелік органів дізнання, але до цього переліку не відносить глав дипломатичних та консульських установ. Більше того, вони (глави дипломатичних представництв та консульських установ) мають право лише порушувати кримінальні справи у порядку статті 146 КПК РФ та здійснювати невідкладні слідчі дії, якщо злочини були скоєні на території даних представництв та установ [45, ч.3, ст. 40]. В цій статті жодного слова немає про можливість проведення на «території представництва та установи» оперативно-розшукових заходів під час кримінального провадження у вигляді здійснення невідкладних слідчих дій.
Білоруський законодавець більш широко і конкретно трактує та застосовує цю категорію. В частині 2 статті 3 під назвою «Межі дії кримінально-процесуального закону» Кримінально-процесуального кодексу Республіки Білорусь (КПК РБ) читаємо: «правила даного Кодексу застосовуються також під час провадження за матеріалами та кримінальної справи про злочин, що був скоєний на території дипломатичного представництва та консульської установи в іноземній державі (курсив наш. – В.П.)» [46, ч.2, ст. 3]. Глави дипломатичних представництв та консульських установ відносяться білоруським кримінально-процесуальним законом до органів дізнання: «державними органами та посадовими особами, які уповноважені законом здійснювати дізнання, є: ..10) глави дипломатичних представництв та консульських установ Республіки Білорусь – за справами про злочини, що були скоєні в межах території дипломатичних представництв та консульських установ (курсив наш. – В.П.)» [46, ч.1, ст. 37]. В цій же статті визначено, що «на органи дізнання та посадових осіб, залежно від характеру злочину, покладається: ..4) здійснення необхідних оперативно-розшукових заходів (курсив наш. – В.П.) та прийняття інших заходів з метою виявлення злочинів та осіб, що їх скоїли, а також попередження та припинення злочинів» [46, ч.2, ст. 37].
Як бачимо, білоруський законодавець на відміну від російського доволі чітко визначив правовою нормою, що на території дипломатичного представництва або консульській установі ОРО, в тому числі й ОРОР, мають право здійснювати ОРЗ.
Вищенаведені положення із кримінально-процесуального законодавства РБ та РФ повністю підтримуються та обґрунтовуються вченими-юристами в своїх наукових працях. В цьому сенсі характерними є міркування та висловлювання вченого П.А.Литвишко: «у співвідношенні з міжнародною правовою допомогою консульські процесуальні дії особливо цінні у випадках, коли інформованість держави перебування про їх зміст є небажаною, наприклад, якщо необхідно попередити розголошення секретної або «чутливої» інформації, яка міститься в показах допитуваного; розкрити злочин, що був скоєний на території закордонної установи членом її персоналу; дотриматися інтересів громадянина акредитуючої держави, якого допитують і який не бажає інформування державу перебування стосовно здійснених відносно нього дій; в інших неординарних ситуаціях» [47, с. 252].
Отже, за думкою П. А. Литвишко, по-перше, без сумніву існує територія дипломатичного представництва або консульської установи, а по-друге, на цій території цілком законно здійснювати кримінальне провадження із застосуванням ОРЗ без повідомлення правоохоронних органів країни перебування.
Трохи по-іншому все це визначається українським кримінально-процесуальним законом та трактується вітчизняними вченими. Зупинимось на основних моментах.
На виконання зобов’язань, узятих Україною перед Радою Європи, у 2012 році був прийнятий новий Кримінальний процесуальний кодекс України (далі – КПК України) [48], однією з численних новацій якого було включення нової глави 41 − «Кримінальне провадження на території дипломатичних представництв, консульських установ України, на повітряному, морському чи річковому судні, що перебуває за межами України під прапором або розпізнавальним знаком України, якщо це судно приписано до порту, розташованого в Україні».
Відразу, вітчизняні науковці у галузі міжнародного права поставили теоретичне питання стосовно правомірності застосування у КПК України терміну «територія дипломатичних представництв та консульських установ». Автор вже зазначав, що дослідження та розкриття цього терміну, поряд із теоретичними аспектами, несе також суто практичну складову. Через уявлення цієї категорії можна знайти шляхи до вирішення низки питань, а саме: у яких межах правомірно розглядати територію дипломатичного представництва та консульської установи, іншими словами, де конкретно у закордонних дипломатичних установах України правомірно вчиняти процесуальні дії, якщо було скоєно кримінальне правопорушення, чи правомірно на цих територіях здійснювати ОРД або проводити конкретні ОРЗ?
Зібраний автором законодавчий матеріал з міжнародного, дипломатичного, кримінально-процесуального права та проаналізовані наукові джерела дають підстави стверджувати, що без знання та чіткого уявлення категорії «територія дипломатичного представництва та консульської установи України за кордоном» неможливо якісно і повно провести процесуальні дії відповідно до положень КПК України, виконати завдання кримінального провадження, а саме: захистити людину, особу, суспільство і державу за кордоном на території дипломатичних представництв та консульських установ України від кримінального злочину, забезпечити права, свободи і законні інтереси учасників кримінального провадження, швидко, повно та неупереджено провести процесуальні дії з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура [48, ст. 2].
Поняття території дипломатичного представництва та консульської установи України безпосередньо пов’язано із кримінально-процесуальним терміном «дія процесуального закону у просторі». 
У КПК України [48, ст. 2] чітко зазначено, що кримінальне процесуальне законодавство України, крім території України, як території держави, «застосовується також при здійсненні провадження щодо кримінальних правопорушень, вчинених на території дипломатичного представництва чи консульської установи України за кордоном... (курсив наш. – В.П.)».
Діюче українське законодавство визначає дипломатичне представництво та консульську установу України за кордоном виключно у функціональному сенсі, навіть не натякаючи на їх приналежність до території України: «дипломатичне представництво України є постійно діючою установою України за кордоном, що покликана підтримувати офіційні міждержавні відносини, здійснювати представництво України, захищати інтереси України, права та інтереси її громадян і юридичних осіб» [49, ст. 2]. Консульські установи України за кордоном (генеральні консульства, консульства, віце-консульства та консульські агентства) «захищають за кордоном права й інтереси України, юридичних осіб та громадян України…, сприяють розвиткові дружніх відносин України з іншими державами, розширенню економічних, торговельних, науково-технічних, гуманітарних, культурних, спортивних зв’язків і туризму…, сприяють вихідцям з України та їх нащадкам у підтримці контактів з Україною [50, ст. 1].
На перший погляд у КПК України необґрунтовано розширено поняття території держави, оскільки дія процесуального закону, крім території держави, поширена і на територію дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном, яка фактично не є територією України, тобто акредитуючої держави. Загальновідомо, що до складу території України, відповідно до її законодавства та міжнародних договорів, належать:
– суходіл у межах державних кордонів, у тому числі острови у відкритому морі, що належать Україні;
– внутрішні територіальні води; 
– надра в межах кордонів України, у тому числі надра під територіальним морем (на глибину, яка є доступною для геологічного освоєння); 
– повітряний простір над суходолом та водним простором, у тому числі над територіальним морем, у межах державних кордонів;
– територіальне море − смуга прибережних морських вод завширшки до 12 морських миль, що відлічуються від лінії найбільшого відливу як на материку, так і на островах, які належать Україні;
– континентальний шельф України (дно та надра під територіальним морем), у тому числі континентальний шельф островів, які належать Україні;
– повітряні, морські чи річкові судна, що перебувають за межами України під прапором або з розпізнавальним знаком України та приписані до портів на території України. 
У Віденській конвенції про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року, яка є основним кодифікаційним міжнародно-правовим актом у сфері дипломатичного права, замість терміну «територія дипломатичного представництва» використовується термін «приміщення представництва», котрий означає будівлі чи частини будівель, які використовуються для цілей представництва, включаючи резиденцію глави представництва, кому б не належало право власності на них, включаючи земельну ділянку, яка обслуговує зазначену будівлю чи частину будівлі [51, ст. 1]. Так само визначається й у Віденській Конвенції про консульські зносини від 24 квітня 1963 року – термін «консульські приміщення» означає будівлі або частини будівель, які використовуються виключно для цілей консульської установи, та обслуговуючу дану будівлю або частини будівель земельну ділянку, кому б не належало право власності на них» [52, ст. 1].
Таким чином, ані національне законодавство України, ані міжнародно-правові акти не визначають територію дипломатичного представництва та консульської установи як територію акредитуючої держави. Відтак, виходячи з цього, не може поширюватись дія кримінально-процесуального закону, тобто КПК України, на території дипломатичних представництв та консульських установи України, розташованих за кордоном. 
Більш того, зазначена розбіжність між національним процесуальним законом та міжнародно-правовими актами надала можливість деяким українським науковцям стверджувати, що «застосований у КПК України термін «територія дипломатичного представництва, консульської установи» є взагалі некоректним, оскільки він заснований на хибній теорії екстериторіальності, за якою місце розташування дипломатичного представництва начебто є територією акредитуючої держави (курсив наш. – В.П.). Насправді ділянка, призначена для розміщення іноземного дипломатичного представництва, залишається частиною території держави перебування, однак набуває специфічного правового статусу, котрий характеризується недоторканністю та іншими імунітетами і привілеями, передбаченими нормами дипломатичного права» [53].
Інші вітчизняні науковці не бачать нічого суперечливого між нормами міжнародного права та положеннями КПК України і без яких-небудь застережень користуються категорією «територія дипломатичного представництва та консульської установи України за кордоном». Наприклад, С.В.Давиденко констатує, що «територіальні межі чинності кримінального процесуального закону закріплюються в ст. 4 КПК. Так, згідно з частинами 1 і 2 цієї статті кримінальне провадження на території України здійснюється з підстав та в порядку, визначених КПК, незалежно від місця вчинення кримінального правопорушення. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується також при здійсненні провадження щодо кримінальних правопорушень, вчинених на території дипломатичного представництва чи консульської установи України за кордоном (виділено – автор), на повітряному, морському чи річковому судні, що перебуває за межами України під прапором або з розпізнавальним знаком України, якщо це судно приписано до порту, розташованого в Україні» [54, с. 81]. Так само роблять науковці В. І. Галаган і О. М. Калачова: «у випадку вчинення адміністративного чи кримінального правопорушення на території закордонної дипломатичної установи України за кордоном  правоохоронні органи іноземної держави перебування за Віденською конвенцією про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 року не мають повноважень щодо попередження, виявлення і документування таких правопорушень, а також початку відповідного провадження (курсив наш. – В.П.). Натомість на державу перебування, відповідно до частини 2 статті 22 вказаного міжнародно-правового документа, покладено спеціальний обов’язок приймати всі необхідні заходи для захисту приміщень представництва від будь-якого вторгнення або нанесення шкоди та для попередження всякого порушення спокою представництва або образи його гідності» [55, с. 6 – 7].
На думку автора, український законодавець у кримінально-процесуальному законі вдало застосував саме термін «територія дипломатичного представництва, консульської установи», жодним чином не застосовуючи «хибну теорію екстериторіальності», і, більш того, зовсім не  претендуючи на територію іноземної держави, на якій розташовано українське дипломатичне представництво або консульська установа. З цього приводу можна навести наступні аргументи. 
 Перший аргумент. У статті 4 КПК України законодавець чітко розмежував поняття «територія держави» і «територія дипломатичного представництва та консульської установи». У частині першій цієї статті законодавець дійсно у межах національного законодавства та міжнародного права поширює дію процесуального закону виключно на територію України – «кримінальне провадження на території України (курсив наш. – В.П.) здійснюється з підстав та в порядку, передбачених цим Кодексом, незалежно від місця вчинення кримінального правопорушення». Але, у частині другій законодавець робить застереження, що «кримінальне процесуальне законодавство України застосовується також (курсив наш. – В.П.) при здійсненні провадження щодо кримінальних правопорушень, вчинених на території дипломатичного представництва чи консульської установи України за кордоном…». Таким чином, законодавець відокремлює «територію України» від «території дипломатичного представництва та консульської установи України за кордоном», підкреслюючи, що це не одне й теж, або перше не охоплює друге. До речі, законодавець замість «територія дипломатичного представництва та консульської установи» міг би використати у процесуальному законі словосполучення «приміщення дипломатичного представництва і консульської установи України за кордоном, включаючи земельну ділянку, яка обслуговує зазначені приміщення», як це визначено у Віденських конвенціях [51, ст. 1; 52, ст. 1]. Але, це незручно для використання, особливо для формулювання правової норми, яка б була лаконічною за формою та зрозумілою за змістом. Тому, законодавець звертається до використання спеціального юридичного терміну, який би охоплював приміщення дипломатичного представництва і консульської установи і земельні ділянки, які обслуговують зазначені приміщення, в одному стислому та зрозумілому словосполученні, а саме: «територія дипломатичного представництва та консульської установи України». Законодавець мав повне право поступити таким чином і це пов’язано із другим аргументом.
В юридичній науці є галузь, яка має назву «законодавча техніка». До законодавчої техніки, зокрема, належать: законодавча термінологія та законодавча стилістика (спеціально вироблені для складання законодавчих актів мовні засоби виразу велінь законодавця). «Законодавча термінологія – сукупність слів (словосполучень), за допомогою яких у текстах законів позначаються поняття. При формулюванні тексту закону використовуються загальновживані, спеціальні юридичні (курсив наш. – В.П.) і спеціальні неюридичні терміни. Загальновживані – терміни, які в загальновизнаному значенні використовуються у будь-якій сфері науки, суспільному житті, побуті тощо («житловий будинок», «автомобіль», «знахідка», «частка»). Спеціальні юридичні – терміни, які позначають поняття, що відображають специфіку державно-правових явищ («правовідносини», «юридична особа», «юридичний факт», «позов»). Вони створюються юридичною наукою і практикою. Спеціальні неюридичні – терміни, які вироблені іншими (неюридичними) науками та є їх приналежністю («епідемія», «фондова біржа», «континентальний шельф», «інформаційні ресурси»)» [56, Т.2, с. 503]. Тобто, у вище згаданих Віденських конвенціях, зрозуміло, правова норма статті першої сформульована спеціальною юридичною термінологією, яка притаманна міжнародному праву. На відміну від цього, український законодавець у КПК України використав саме спеціальний юридичний термін, який притаманний спеціальній юридичній термінології кримінально-процесуального права. До речі, юридичний термін «територія дипломатичного представництва та консульської установи України» використовувався і використовується зараз у багатьох нормативно-правових актах Міністерства закордонних справ України. Наприклад, в Інструкції «Про порядок забезпечення комплексної безпеки дипломатичних установ України за кордоном» (затверджена наказом МЗС України від 11.07.1995 № 1041) читаємо: «запобігання несанкціонованому проникненню сторонніх осіб (особливо осіб, озброєних вогнепальною зброєю та вибуховими пристроями) на територію (курсив наш. – В.П.) та в приміщення Установ (паркани, укріплені брами, тамбури, сигналізація, системи допуску)»,... «влаштування на території (курсив наш. – В.П.) Установи не менш ніж двох квартир для співробітників органів спеціальних видів зв’язку та їх сімей» [57, пп.1.1.1., 3.1.7.].
Третій аргумент. Законодавець у КПК України правомірно наділяє відповідними повноваженнями керівників дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном щодо здійснення ними кримінального провадження. Саме вони, використовуючи особливий правовий режим території дипломатичного представництва чи консульської установи України за кордоном (на них діє принцип імунітету території), не дозволяють представникам влади країни перебування проникнути на територію дипломатичного представництва, у тому числі й у разі скоєння на цій території кримінального правопорушення. Територія дипломатичного представництва та консульської установи має специфічний правовий статус, котрий характеризується недоторканністю та передбачає інші імунітети і привілеї, передбачені нормами дипломатичного права. Іншими словами, процесуальний закон України у будь-якому випадку скоєння кримінального правопорушення на території дипломатичного представництва прямо не забороняє, але й не надає права керівнику представництва запрошувати представників правоохоронних органів країни перебування для здійснення на цій території слідчих та інших процесуальних дій. Це зрозуміло, оскільки керівник представництва на підставі Віденської конвенції від 1961 року вже має право допускати або не допускати представників влади держави перебування на територію дипломатичного представництва: «приміщення представництва недоторкані. Представники влади держави не можуть вступати в ці приміщення інакше, як з дозволу глави представництва» [51, ст. 22]. Але, процесуальний закон своїми нормативно-правовими приписами зобов’язує керівників представництв провести кримінальне провадження у разі скоєння на території представництва кримінального правопорушення [48, глава 41].
Згідно із Законом України «Про дипломатичну службу» до закордонних дипломатичних установ України відносяться «дипломатичні представництва та консульські установи України в інших державах, представництва при міжнародних організаціях» [58, ст. 1]. Представництва України при міжнародних організаціях є «постійно діючими установами України за кордоном, основним завданням яких є представництво України при міжнародних організаціях, підтримання з такими міжнародними організаціями офіційних відносин та захист інтересів України за кордоном» [58, ст. 6]. Це дипломатичні представництва (місії) при міжнародних організаціях, зокрема: Постійне представництво України при ООН, Постійне представництво України при відділенні ООН та інших міжнародних організаціях в Женеві, Постійне представництво України при міжнародних організаціях у Відні, Постійне представництво України в ЮНЕСКО, Постійне представництво України при Раді Європи, Постійне представництво України при координаційних інститутах СНД, Представництво України при ЄС, Місія України при НАТО тощо. Ці представництва забезпечують участь України в системі багатосторонніх стосунків на рівні світових та європейських міжнародних організацій.
Як і конвенції про дипломатичні та консульські зносини (відповідно, Відень, 1961, 1963 рр.), Віденська конвенція від 14 березня 1975 р. «Про представництво держав у їхніх відносинах із організаціями універсального характеру» також наділяє ці представництва двома групами привілеїв та імунітетів: привілеї та імунітети самих представництв, як органів зовнішніх зносин за кордоном, і привілеї та імунітети співробітників цих представництв. До першої групи належать такі основні привілеї та імунітети, як недоторканність приміщень представництв (курсив наш. – В.П.) і делегацій в органах та на конференціях, недоторканність їхніх архівів і документів, податкові пільги, митні привілеї, право користуватися прапором та емблемою (гербом) держави, що направляє делегацію, на приміщеннях і транспортних засобах представництв та делегацій. До другої групи належать − особиста недоторканність, недоторканність резиденції (курсив наш. – В.П.) та майна, кореспонденції, імунітет від юрисдикції, звільнення від податків та зборів, свобода пересування та зв’язку, яка передбачає використання як дипкур’єрів, так і закодованих або шифрованих депеш (59, ст. 23 – 38, 51 – 70) 
Таким чином, постійні представництва України при міжнародних організаціях хоча й мають всі ознаки закордонної дипломатичної установи України, але згідно КПК України вони не належать до території дипломатичних представництв та консульських установ. На нашу думку, це очевидна прогалина у процесуальному законі, яку необхідно усунути у найближчий час. Доцільно було б назвати главу 41 КПК України у наступній редакції: «Кримінальне провадження на території закордонних дипломатичних установ України..» − далі за текстом. Таке формулювання глави включало би територію і дипломатичних представництв, і консульських установ, і постійних представництв при міжнародних організаціях. На означену прогалину вказують також вітчизняні науковці: «Недоліком чинної редакції глави 41 КПК України є також те, що врегульовуючи порядок кримінального провадження на території дипломатичних представництв та консульських установ України, вона залишає поза увагою представництва України при міжнародних організаціях, які, однак, мають аналогічний з дипломатичними представництвами статус. Щоб ліквідувати цю прогалину, доцільно, на нашу думку, впровадити у КПК України використану в Законі України «Про дипломатичну службу» юридичну конструкцію «закордонні дипломатичні установи України», яка охоплює дипломатичні представництва, консульські установи України та представництва України при міжнародних організаціях» [58].
У сенсі можливості кримінального провадження і вчинення процесуальних дій важливим питанням є включення або віднесення до території дипломатичного представництва та консульської установи України за кордоном приватної резиденції дипломатичного агента. У Віденській конвенції 1961 р. зазначено, що «приватна резиденція дипломатичного агента користується тією ж недоторканністю та захистом, що й приміщення дипломатичного представництва» [51, ст. 30]. Недоторканність приватної резиденції дипломатичного агента входить до поняття імунітету особистої недоторканності дипломата. Йдеться, насамперед, про житлові приміщення, в яких мешкають дипломат та його родина, дачу, а також номер у готелі, купе в поїзді, каюту на судні тощо під час пересування дипломата по території країни перебування у зв’язку з виконанням ним дипломатичної місії. Подібними імунітетами наділені також члени адміністративно-технічного персоналу представництва та члени їхніх сімей, які спільно проживають з ними, якщо вони не є громадянами держави перебування або не проживають у ній постійно [51, ст. 37]. 
Дуже важливим є імунітет дипломатичних засобів пересування. Маються на увазі будь-які транспортні засоби − сухопутні (як правило, автомобільні), повітряні та водні − які належать, орендуються або передаються для регулярного користування дипломатичним представництвам, співробітникам представництва та членам їхніх сімей. 
Сумарно цей імунітет означає, що дипломатичний засіб пересування не підлягає обшуку, реквізиції, арешту та виконавчим діям з боку представників правоохоронних органів країни перебування. Варто зазначити, що імунітет від обшуку, реквізиції, арешту та виконавчих дій, який надається засобам пересування дипломатичного представництва та дипломатам, поширюється також на засоби пересування співробітників адміністративно-технічного персоналу та членів їхніх сімей [51, ст. 37]. 
Відтак, службові особи, які визначені у ст. 519 КПК України, мають всі підстави вчинити процесуальні дії у приватній резиденції дипломатичного агента та членів адміністративно-технічного персоналу представництва, якщо вони не є громадянами держави перебування або не проживають у ній постійно.

4.3 Проблеми дотримання конституційних прав та свобод людини і громадянина під час застосування розвідувальними органами положень оперативно-розшукового законодавства

Беручи до уваги Загальну декларацію прав людини, проголошену Генеральною Асамблеєю Організації Об’єднаних Націй 10 грудня 1948 року [60] та імплементуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод [61], провідні держави світу, держави – члени Ради Європи, а також країни пострадянського простору, в преамбулах або перших статтях конституцій (основних законів) наголошують, що людина, її життя і здоров’я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю, що утвердження, забезпечення та гарантування прав і свобод людини є головними обов’язками держав, змістом і спрямованістю їх діяльності [62 – 85].
Реалізація конституційних положень знаходить своє відображення в оперативно-розшуковому законодавстві, але в різних варіантах нормативно-правових приписів. Так, в Законі РБ «Про оперативно-розшукову діяльність» зазначається, що дотримання прав, свобод та законних інтересів громадян, прав та законних інтересів організацій під час здійснення оперативно-розшукової діяльності забезпечується шляхом установлення обов’язків органів, що здійснюють ОРД, визначення порядку проведення оперативно-розшукових заходів, надзору та контролю за ОРД, визначення прав та обов’язків громадян у зв’язку із здійсненням ОРД [14, ст. 7, 10]. В Законі Республіки Казахстан «Про оперативно-розшукову діяльність» більш детально визначаються умови, за яких гарантується дотримання прав та свобод особистості під час здійснення ОРД, а саме:
− не допускається здійснення ОРЗ, а також використання отриманої під час їх проведення інформації для досягнення цілей, не передбачених оперативно-розшуковим законодавством;
− дії оперативно-розшукового органу можуть бути оскаржені у вищий за рівнем орган або прокуратуру чи суд;
− особа, вина якого у скоєнні злочину або його підготовці не доказана, має право витребувати від органу, що здійснював ОРД, відомості про характер наявної відносно нього інформації у межах, що виключає розголошення державної або іншої таємниці;
− якщо оперативно-розшуковий орган безпідставно відмовляється надати особі інформацію про нього, суд за вмотивованим рішенням або прокурор у порядку прокурорського нагляду можуть зобов’язати орган надати заявнику відповідні відомості;
− отримані за результатами ОРЗ відомості, що стосуються особистого життя, честі та гідності особистості та не містять інформації про скоєння заборонених законом дій, зберіганню на підлягають та знищуються;
− отримані за результатами ОРЗ матеріали відносно осіб, винуватість яких у скоєнні злочину не доказано в установленому законом порядку, зберігаються один рік з моменту припинення відповідної справи оперативного обліку, а потім знищуються. Фонограми та інші матеріали, які отримано під час прослуховування телефонних та інших розмов осіб, відносно яких не було розпочато досудове розслідування, знищуються протягом шести місяців з моменту припинення відповідної справи оперативного обліку [10, ст. 5]. 
 Подібні нормативно-правові приписи знаходимо в оперативно-розшуковому законодавстві РФ [13, ст. 5], Республіки Таджикистан [86, ст. 5], Республіки Узбекистан [11, ст. 7], Литовської Республіки [12, ст. 6], України [16, ст. 9], Киргизької Республіки [87, ст. 6], Туркменістану [88, ст. 4] та інших держав пострадянського простору.
Незважаючи на доволі детальне законодавче визначення шляхів реалізації конституційних положень про забезпечення прав та свобод людини і громадянина під час здійснення оперативно-розшукової діяльності вітчизняні та зарубіжні науковці продовжують активно шукати додаткові засоби правової регламентації гарантій законності в діяльності оперативно-розшукових органів. Так, науковець Д. К. Антонов вважає, що «становлення України як правової держави потребує докорінного переосмислення законодавчого регулювання діяльності правоохоронних органів, передусім тих підрозділів, які проводять оперативно-розшукову діяльність (далі – ОРД), посилення гарантій законності у її здійсненні, вироблення механізму соціального та правового захисту осіб, котрі потрапили у сферу ОРД або залучаються до виконання її завдань. Це насамперед означає, що всі без винятку оперативні підрозділи та їхні посадові особи повинні не просто декларувати конституційні принципи, але й приймати відповідні рішення безпосередньо на їх основі та за змістом. У зв’язку з цим суттєвого значення набувають питання розробки та впровадження єдиної державної системи гарантій прав людини, в тому числі під час проведення оперативно-розшукових заходів (курсив наш – В.П.) [89, с. 128].
Науковець В. М. Сідоров пропонує вживати необхідних заходів дотримання законності, прав і свобод людини ще на стадії заведення оперативно-розшукових справ [90], юрист П. М. Шапірко стверджує, що «оперативно-розшукова діяльність належить до різновидів правової діяльності, у якій існує висока ймовірність порушення та утиску індивідуальних прав» (курсив наш – В.П.) [91, с. 251], фахівець В. Круглий наголошує про необхідність забезпечення прав і свобод не тільки осіб, відносно яких провадяться оперативно-розшукові заходи, але й громадян, які сприяють або допомагають оперативно-розшуковим органам [92].
Привертає увагу напрям дослідження проблем забезпечення прав людини в оперативно-розшукові діяльності окремими суб’єктами ОРД. В цьому сенсі достатньо звернутися до наукових праць С. І. Мінченка та В. М. Круглого [93, 94], але стосовно розвідувальних органів, як суб’єктів ОРД, нажаль на даний час вітчизняних наукових праць не існує.
Дуже цікаві міркування висловив виконавчий директор Української Гельсінської спілки з прав людини Володимир Яворський на Другій міжнародній конференції «Захист демократичних цінностей і дотримання прав людини у діяльності спецслужб», що пройшла в Києві 24 квітня 2009 року. Він констатує, що «на сьогодні діяльність підрозділів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність (ОРД), часто порушує європейські стандарти прав людини. Права людини ще не стали тією категорією, що насправді на практиці обмежують від зловживань роботу правоохоронних органів й, зокрема, СБУ. Відповідно до європейських стандартів прав людини, зокрема, Європейської Конвенції про захист прав людини та відповідних рішень Європейського суду з прав людини, а також інших Конвенції Ради Європи, оперативно-розшукові заходи можуть здійснюватися лише при певних чітких вимогах, оскільки вони обмежують права людини та основні свободи: повинні чітко визначені цілі обмеження, процедура має чітко викладені в законодавстві, а також мають існувати необхідні гарантії дотримання прав людини (курсив наш – В. П.) та висловлює  сміливу та слушну пропозицію щодо «виключення зі Зводу відомостей, що становлять державну таємницю, пункту 4.4.8: «Відомості про статистичні показники оперативно-розшукової, контррозвідувальної чи розвідувальної діяльності, що дають змогу здійснити кількісну оцінку оперативних сил і засобів, які застосовувалися для здійснення цієї діяльності, але не розкривають об’єкти спрямувань цих заходів» [95].
Серед зарубіжних науковців можна відмітити статтю Д. М. Хованової, яка зазначає, що «необхідно розрізняти гарантії права та гарантії забезпечення права», що «гарантії права уявляють собою встановлені законом умови або механізм забезпечення реалізації конкретного права…Отже, гарантії забезпечення прав є нічим іншим, як спеціальними умовами, які встановлені законом та сприяють реалізації принципу забезпечення прав та свобод людини» [97, с. 65]. Науковець С. М. Ховавко вважає, що важливою гарантією дотримання прав людини та громадянина під час здійснення оперативно-розшукових заходів є система контролю та нагляду: конституційний контроль, контроль президента, парламентський контроль, урядовий контроль, судовий контроль, прокурорський нагляд та відомчий контроль [97, с. 136]. Категорично висловлює думку науковець К. А. Дехканова, яка підкреслює, що гарантіями дотримання прав та свобод людини і громадянина під час здійснення оперативно-розшукової діяльності можуть бути виключно дотримання конституційних положень [98, с. 24]. Подібний погляд має науковець А. М. Єфремов, який в докторський дисертації робить висновок про те, що рівень забезпечення прав та свобод людини і громадянина під час здійснення ОРД обумовлюється конституційним визнанням людини, його прав і свобод у якості найвищої цінності, пріоритетом відповідних міжнародно-правових стандартів у сфері прав людини [99]. А. В. Шахматов звертає особливу увагу на дотримання прав і свобод людини та громадянина під час агентурної роботи в оперативно-розшуковій діяльності, наголошуючи про необхідність дослідження проблем визначення правовими приписами гарантій конституційних прав і свобод у процесі роботи з конфідентами: «віковічна практика використання негласних сил, засобів та методів поліцейськими і спеціальними службами різних держав в боротьбі з політичною й загально кримінальною злочинністю показує, що перше місце серед них, навіть при результативності сучасної електронної розвідки, справедливо належить агентурному методу [100]. Тобто, він підкреслює, що до теперішнього часу проблема правового визначення гарантій прав і свобод конфідентів в оперативно-розшуковій діяльності залишається невизначеною, хоча результативність ОРД здебільшого залежить від них. Здається, що ця думка дуже слушна. Дійсно, в оперативно-розшуковому законодавстві соціальний і правовий захист особи, яка залучається до виконання завдань ОРД, доволі визначений правовими нормами, але стосовно гарантій його конституційних прав і свобод, – проблема залишається відкритою.
Підсумовуючи погляди вищезазначених науковців, можна констатувати, що в цілому проблема забезпечення прав і свобод людини та громадянина під час здійснення оперативно-розшукової діяльності правоохоронними органами доволі детально досліджена, фахівці-юристи чітко уявляють низку проблем, які необхідно додатково дослідити та бачать конкретні шляхи втілення досягнутих наукових результатів в удосконалення чинного оперативно-розшукового законодавства. Але, стосовно гарантій конституційних прав і свобод під час проведення оперативно-розшукових заходів підрозділами розвідувальних органів жоден науковець цієї проблеми не торкався, навіть не ставив її у площину актуальності. 
Проблема полягає в тому, що оперативно-розшукове законодавство різних країни наділяє розвідувальні органи на відміну від правоохоронних органів трохи іншими можливостями та повноваженнями для проведення ОРЗ. Як правило, ці особливості торкаються підстав для проведення ОРД, порядку отримання ухвали суду або дозволу слідчого судді та форм повідомлення прокурора про проведення ОРЗ, що зачіпають конституційні права і свободи людини, строків ведення оперативно-розшукових справ та їх закриття, порядку нагляду за додержанням законів під час проведення ОРД тощо.
Так, згідно із Законом Литовської Республіки «Про оперативну діяльність» серед основних органів суб’єктів оперативної діяльності визначено розвідувальні служби Департаменту державної безпеки та Другого департаменту оперативних служб при Міністерстві охорони краю [12, ст. 3]. Вони, як й інші суб’єкти оперативної діяльності, у повному обсязі наділені відповідними правами та обов’язками для виявлення, попередження та припинення дій, пов’язаних з кримінальними правопорушеннями серед своїх співробітників, тобто забезпечення власної безпеки. Але, якщо звернутися до визначених Законом інших об’єктів оперативної діяльності, її завдань та підстав для проведення, можна побачити, що литовські розвідувальні та контррозвідувальні органи мають трохи розширену сферу застосування сил, методів та засобів оперативної діяльності. Наприклад, їх об’єктами оперативної діяльності можуть бути крім правопорушників «інші особи та події, пов’язані із державною безпекою» [12, ст. 3], завданнями – «превенція та виявлення дій, що становлять загрозу конституційному ладу держави, його незалежності, економічній безпеці, забезпеченню оборонної могутності держави або іншим важливим інтересам національної безпеки» [12, ст. 5], підставами – «наявність інформації про дії, що становлять загрозу конституційному ладу держави, його незалежності, економічній безпеці, забезпеченню оборонної могутності держави або іншим важливим інтересам національної безпеки» [12, ст. 9]. Отже, оперативна діяльність литовських розвідувальних служб за означеними вище, так би мовити, розширеними та не зовсім конкретними, «розмитими» об’єктами, завданнями та підставами може мати настільки об’ємний, різноплановий та різноманітний характер, що не дозволить гарантувати повного забезпечення конституційних прав і свобод особам або громадянам, відносно яких розвідувальними службами здійснюватимуться оперативно-розшукові заходи.
Такий самий «підхід» можна побачити й в Законі Республіки Таджикистан «Про оперативно-розшукову діяльність», в якому одно із завдань ОРД, яке може вирішуватися лише розвідувальними структурами, сформульовано також не конкретно, розпливчато, а саме: «добування інформації про події або діяльність (бездіяльність), що створюють загрозу правам і свободам людини та громадянина, суспільній, державній, воєнній, економічній, інформаційній або екологічній безпеці Республіки Таджикистан» [86, ст. 3].  Подібне правове визначення завдання надає розвідувальним органам широкі можливості для застосування своїх сил та засобів в ОРД, законність яких доволі важко проконтролювати з боку судових органів або прокуратури. Одне із підстав для проведення ОРД, як наявність відомостей про «події або діяльність (бездіяльність), що створюють загрозу суспільній, державній, воєнній, економічній, інформаційній або екологічній безпеці Республіки Таджикистан» [86, ст. 7], також визначено доволі у загальних виразах, що містить певні ризики для можливих порушень конституційних прав та свобод під час здійснення оперативно-розшукових заходів.
В Законі Республіки Узбекистан «Про оперативно-розшукову діяльність» стосовно основної функції розвідки щодо добування інформації одне із завдань ОРД визначено ще лаконічніше, а саме: «збір інформації про осіб, події, діяльність (бездіяльність), що створюють загрозу безпеці особистості, суспільства та держави» [11, ст. 4]. Так само сформульовано й одну з підстав для проведення оперативно-розшукових заходів – «наявність інформації про осіб, події, діяльність (бездіяльність), що створюють загрозу безпеці особистості, суспільства та держави» [11, ст. 15]. Як бачимо, розвідувальні органи Республіки Узбекистан для вирішення своїх завдань можуть широко використовувати ці положення оперативно-розшукового законодавства, що також створює певні умови для порушення конституційних прав та свобод людини і громадянина. 
Проаналізувавши нормативні джерела з оперативно-розшукового законодавства декількох країн, можна помітити, що розвідувальні органи для вирішення своїх завдань можуть провести ОРЗ, якщо об’єктами заведених справ ОРД є особи, події, діяльність (бездіяльність), що створюють загрозу безпеці, а завданнями та підставами – наявність інформації про осіб, події, діяльність (бездіяльність), що також створює загрозу безпеці. Отже, виникає питання, що є загрозами безпеці, або загрозами державній та національній безпеці? В теорії національної безпеки категорія «загроза» має загальний та доволі невизначений характер. Так, вчений В. А. Ліпкан зазначає, що вона може бути у вигляді: явних чи потенційних дій, які ускладнюють або унеможливлюють реалізацію національних інтересів і створюють небезпеку для системи національної безпеки, життєзабезпечення її системостворюючих елементів; існування або можливості виникнення ситуації, за якої формуються передумови протидії забезпеченню безпеки, вона обмежується діями, які підкріпляють її, але не переростають у діяльність, безпосередньо спрямовану на її здійснення; існування потенційних, наявних, реальних алгоритмів дестабілізації об’єкта. Насамкінець, загроза може виявити себе у вигляді потенційно небезпечних впливів природного, техногенного, антропогенного характеру на об’єкт безпеки, які можуть заподіяти шкоду його інтересам тощо [101, с. 547].
Категорія «загроза» також не є чітко визначеною й в правовому відношенні. Так, в Законі України «Про національну безпеку» читаємо, що «загрози національній безпеці України – явища, тенденції і чинники, що унеможливлюють чи ускладнюють або можуть унеможливити чи ускладнити реалізацію національних інтересів та збереження національних цінностей України» [102, ст. 1]. Таким чином, невизначеність категорії «загроза» ані в теоретичному, ані в правовому відношеннях може створити умови для заведення розвідувальними органами оперативно-розшукових справ та здійснення ОРЗ відносно об’єктів та на підставах, які насправді не є «загрозами національній безпеці», тобто може виявитися суб’єктивний підхід з боку керівника або співробітника розвідки. У цьому випадку є реальна загроза порушення конституційних прав та свобод людини та громадянина, коли відносно нього здійснюватимуться ОРЗ на підставах, які є фактично суб’єктивними поглядами представника розвідувального органу.
У попередньому підрозділі вже відзначалося, що на відміну від білоруського та російського законів про оперативно-розшукову діяльність, в яких немає чітких визначень щодо можливостей розвідки застосовувати оперативно-розшукові заходи (ОРЗ) для вирішення суто розвідувальних завдань або отримання (добування) розвідувальної інформації, законодавці Республіки Казахстан та України зробили це, на думку автора, відверто та без будь-яких двозначностей. Так, в Законі України одна з трьох підстав для проведення ОРЗ сформульована як «потреба в отриманні розвідувальної інформації в інтересах безпеки суспільства і держави» [16, п.3, ст. 6], а в Законі РК «Про оперативно-розшукову діяльність» як «.. необхідність отримання розвідувальної та контррозвідувальної інформації в інтересах суспільства, держави та зміцнення його економічного та оборонного потенціалу» [10, ч.1,ст. 10].
Постають питання, коли та в яких формах можуть виникнути «потреби» або «необхідність» в отриманні розвідувальної інформації, що є  сама «розвідувальна інформація»? На нашу думку «потреба» або «необхідність» не можуть виникати, вони існують постійно поки існує держава. Стосовно категорії «розвідувальна інформація», то в попередніх розділах ми вже торкалися її тлумаченню та обґрунтували невизначеність цієї категорії у теоретичному та правовому відношеннях. Тобто, за казахстанським та українським оперативно-розшуковим законодавством навіть прямий правовий припис про можливість застосування положень законів про ОРД у діяльності розвідувальних органів також може містити елементи або умови, що спонукатимуть представників розвідки на свій розсуд вирішувати чи є потреба в отриманні інформації або чи дійсно за допомогою ОРЗ буде добута саме розвідувальна інформація. Отже, й за такими правовими визначеннями може проявитися суб’єктивізм представників розвідки, а це вже є умовою, яка може спричинити у подальшому порушення прав і свобод людини та громадянина, відносно яких здійснюватимуться ОРЗ з метою, нібито, отримання розвідувальної інформації.
В Законі України «Про оперативно-розшукову діяльність» на відміну від оперативно-розшукового законодавства інших держав містяться правові приписи, які надають розвідувальним органам певні преференції щодо строків ведення оперативно-розшукових справ та порядку їх закриття. Так, стосовно здійснення розвідувальних заходів в інтересах безпеки суспільства і держави строки ведення справ не обмежено, вони можуть продовжуватися «до завершення розвідувальних заходів або вичерпання можливостей для їх здійснення» [16, ст. 9-1], а стосовно закриття – у разі «завершення виконання розвідувальних, контррозвідувальних заходів або вичерпання можливостей для їх здійснення» [16, ст. 9-2]. На нашу думку надання права розвідувальним органам щодо безстрокового ведення оперативно-розшукових справ та їх закриття без визначення конкретних строків з прив’язкою до чітко визначених законом юридичних фактів може також породити елементи суб’єктивізму в діяльності представників розвідки, а це, у свою чергу, може порушити конституційні права та свободи людини і громадянина, відносно яких здійснюватимуться оперативно-розшукові заходи в рамках необмежених за строками оперативно-розшукових справ.
Основні матеріали четвертого розділу опубліковані у наукових статтях автора [103, 104, 105] та в одноосібному монографічному дослідженні [106].
Висновки до розділу. Дослідивши питання четвертого розділу можна констатувати таке:
1. Згідно із правовими приписами оперативно-розшукового законодавства країн пострадянського простору РД, як й КРД та ОРД, має свою конкретну мету, свій особливий об’єкт, специфічні методи та засоби, а також має свої суттєві особливості правового регулювання. Усе це дає підстави стверджувати, що РД є особливим видом діяльності органів зовнішньої розвідки, не схожим на жоден з інших видів діяльності контррозвідувальних або правоохоронних органів. Ґрунтуючись на результатах теоретичних досліджень науковців-юристів та погоджуючись з їх думками, можна водночас говорити про співвідносність РД із КРД та ОРД, про їх єдині історичні витоки, споріднену ґенезу розвитку сил, засобів та методів діяльності, про близькість їх цілей та взаємодоповнюваність під час вирішення спільних завдань забезпечення державної та національної безпеки.
2. У правових приписах стосовно компетенції РО за органами зовнішньої розвідки закріплено право на застосування методів і засобів РД та ОРД. Однак, стосовно застосування методів і засобів КРД, − чіткого визначення немає. Те, що без них РО обійтися не можуть, − очевидно, оскільки на органи зовнішньої розвідки покладено виконання таких завдань, які потребують застосування виключно контррозвідувальних методів. Тільки в Законі України «Про контррозвідувальну діяльність» чітко визначено правовими нормами застосування РО методів, сил та засобів КРД. Але в Законі не вказано, які саме контррозвідувальні заходи можуть здійснювати РО України. Можна припустити, що перелік таких заходів має визначатися відомчими закритими нормативно-правовими актами окремих органів зовнішньої розвідки.
3. Згідно з нормами міжнародного права та кримінально-процесуальним законодавством територія дипломатичного представництва або консульської установи за кордоном є екстериторіальною, тобто вона має особливий правовий статус. Відтак на цій території службові особи (глави дипломатичних представництв чи консульських установ, а також призначені ними члени дипломатичного персоналу) уповноважені провадити процесуальні дії, якщо на ній скоєно кримінальне правопорушення або виявлено ознаки такого правопорушення. Також цілком правомірно здійснювати й ОРЗ згідно з положенням оперативно-розшукового законодавства. Отже, суб’єкти ОРД відповідно до законодавства у разі вчинення на території дипломатичного представництва чи консульської установи за кордоном кримінальних правопорушень мають всі повноваження щодо попередження, виявлення і документування правопорушень. Оскільки РО є суб’єктами ОРД, вони також мають законні підстави для здійснення на цій території ОРЗ.
4. Оперативно-розшукове законодавство країн пострадянського простору надає розвідувальним органам більш широки права ніж правоохоронним органами щодо застосування оперативно-розшукових заходів. Мова йде не тільки про забезпечення власної безпеки та боротьбу із правопорушеннями серед співробітників розвідки, але й про добуваня розвідувальної інформації. Для цього в законодавстві додатково саме для розвідувальних органів визначаються правовими приписами окремі об’єкти, завдання та підстави для здійснення ОРД. Але, їх правове визначення має розпливчастий, не конкретний, загальний характер, що може створити умови для порушення конституційних прав та свобод людини і громадянина під час проведення відносно них ОРЗ. Це також свідчить про те, що в наявності наукові проблеми щодо гарантій забезпечення конституційних прав та свобод, вирішення яких дозволить не тільки підвищити ефективність діяльності розвідувальних органів, але й удосконалити чинне оперативно-розшукове законодавство. 

Список використаних джерел 
1.	Брылев В. И., Кулькова Е. В. Соотношение оперативно-розыскной деятельности со смежными видами деятельности. Известия Тульского государственного университета. Серия : Экономические и юридические науки. Выпуск № 1–2. 2012. С. 12 – 19. URL: http://cyberleninka.ru/article/n/sootnoshenie-operativno-rozysknoy-deyatelnosti-so-smezhnymi-vidami-deyatelnosti
2.	Шумилов А. Ю. Курс основ оперативно-розыскной деятельности: учебн. для вузов. Москва, 2008. URL: http://cyberleninka.ru/article/n/sootnoshenie-operativno-rozysknoy-deyatelnosti-so-smezhnymi-vidami-deyatelnosti#ixzz4YezycIFO
3.	Погорецький М. А. Про визначення співвідношення оперативно-розшукової, розвідувальної й контррозвідувальної діяльності та його методологічне значення. Державна безпека України: Наук. – практ. зб. НАН України і СБ України. Київ, 2004. № 1. С. 40–45. 
4.	Орлов Ю. Ю., Матвійчук В. В. Співвідношення оперативно-розшукової, розвідувальної та контррозвідувальної діяльності. Науковий вісник КНУВС.  № 2, ч. 2. 2006. С. 61 – 74.
5.	 Ивахин А. Е., Прыгунов П. Я. Оперативная деятельность и вопросы конспирации в работе спецслужб (По материалам открытой печати и литературы). Т. 4 [2-е изд. стереотип.],Киев: КНТ, 2008. 242 с.
6.	Шумилов А. Ю. Оперативно-розыскная деятельность: вопросы и ответы. В 2-х кн. Кн. 1. Общие положения: учебн.-практ. пособ. Москва, 2008. URL: http://cyberleninka.ru/article/n/sootnoshenie-operativno-rozysknoy-deyatelnosti-so-smezhnymi-vidami-deyatelnosti#ixzz4Yekop2SR
7.	Оперативно-розыскная деятельность: учебник / под ред. К. К. Горяинова, В. С. Овчинского, Г. К. Синилова, А. Ю. Шумилова. Изд. 2-е, доп. и перераб. Москва: ИНФРА-М, 2004. XIV. 848 с. URL: http://www.bnti.ru/showart.asp?aid=989&lvl=05.
8.	Шаваев А. Г., Лекарев С. В. Разведка и контрразведка. Фрагменты мирового опыта и теории. URL:  http://www.e-reading.mobi/bookreader.php/1022729/Shavaev_-_Razvedka_i_kontrrazvedka.html
9.	Об оперативно-розыскной деятельности: Закон Республики Казахстан от 15 сентября 1994 г. № 154–XIII (с изменениями и дополнениями по состоянию на 22.12.2016 г.). URL:  https://online.zakon.kz/Document/?doc_id=1003158#pos=0;0
10.	Об оперативно-розыскной деятельности: Закон Республики Казахстан от 15 сентября 1994 г. № 154–XIII (с изменениями и дополнениями по состоянию на 26.12.2018 г.). URL:  https://online.zakon.kz/document/?doc_id=1003158#pos=4;-137
11.	Об оперативно-розыскной деятельности: Закон Республики Узбекистан от 25 декабря 2012 г. № ЗРУ-344. URL: http://www.lex.uz/acts/2106527
12.	Об оперативной деятельности: Закон Литовской республики от 20 июня 2002 г. № IX-965. URL: https://www.legislationline.org/ru/documents/action/popup/id/14922
13.	Об оперативно-розыскной деятельности: Федеральный закон Российской Федерации 12 августа 1995 № 144–ФЗ (в редакции 2016 года). URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_7519/
14.	Об оперативно-розыскной деятельности: Закон Республики Беларусь от 15 июля 2015 г. № 307–З.  URL:  http://kgb.by/ru/zakon289-3/
15.	Об оперативно-розыскной деятельности: Закон Республики Молдова от 12 апреля 1994 г. № 45. URL: http://lex.justice.md/viewdoc.php?action=view&view=doc&id=313318&lang=2
16.	Про оперативно-розшукову діяльність: Закон України від 18 лютого 1992 року № 2135–ХІІ. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/2135-12
17.	Об органах федеральной службы безопасности в Российской Федерации: Федеральный закон Российской Федерации от 3 апреля 1995 г. № 40–ФЗ. URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_6300/
18.	Про контррозвідувальну діяльність: Закон України  від 26 грудня 2002 року № 374–IV. Відомості Верховної Ради України.  2003. № 12. Ст. 89.
19.	Про розвідувальні органи України: Закон України від 22 берехня 2001 р. № 2331-ІІІ. Відомості Верховної Ради України (ВВР), 2001, № 19, ст.94
20.	О разведывательной деятельности: Закон Грузии от 27 апреля 2010 г.  № 2983-вс. URL: https://matsne.gov.ge/ru/document/download/92242/1/ru/pdf
21.	О Службе разведки Грузии: Закон Грузии от 27 апреля 2010 года  № 2984 – вс (контрольный текст по состоянию на 22.02. 2019). URL:  https://matsne.gov.ge/ru/document/view/92248?publication=12
22.	О внешней разведке: Закон Приднестровской Молдавской Республики от 27 марта 2008 г. № 428-З-IV (САЗ 08-12). URL:  http://zakon-pmr.com/DetailDoc.aspx?document=62270
23.	О разведке: Закон Литовской Республики от 17 июля 2000 г. № VIII-1861. URL: https://e-seimas.lrs.lt/rs/legalact/TAD/TAIS.243728/format/OO3_ODT/
24.	О внешней разведке: Федеральный Закон Российской Федерации от 10 января 1996 г., № 5–ФЗ. URL: http://www.lawrussia.ru/.
25.	О вопросах внешней разведки: Указ Президента Республики Беларусь от 25 марта 2003 г. № 116.  URL:  http://pravo.levonevsky.org/
26.	Лиджаев К. В. Проблемы и возможность совершенствования правового регулирования оперативно-розыскной деятельности. Вестник Брянского государственного университета. 2013. Вып. № 2. С. 1 – 13. URL: http://cyberleninka.ru/article/n/problemy-i-vozmozhnost-sovershenstvovaniya-pravovogo-regulirovaniya-operativno-rozysknoy-deyatelnosti#ixzz4ZJJR1FTU
27.	Волосюк П. В. Проблемы использования результатов оперативно-розыскной деятельности в уголовном судопроизводстве. Юридическая наука. 2013. Вып. № 1. С. 38 – 41. URL:  http://cyberleninka.ru/article/n/problemy-ispolzovaniya-rezultatov-operativno-rozysknoy-deyatelnosti-v-ugolovnom-sudoproizvodstve
28.	Брылев В. И., Хренков Е. В. Понятие оперативно-розыскного мероприятия. Журнал Фундаментальные исследования. Вып. № 9–4/2014. С. 912 –915.  URL: http://cyberleninka.ru/article/n/ponyatie-operativno-rozysknogo-meropriyatiya
29.	Сорокин И. Н. Использование результатов оперативно-розыскной деятельности в уголовном судопроизводстве. Концепт, Научно-методический электронный журнал. 2014. № 12. С. 1–7. URL: http://cyberleninka.ru/article/n/ispolzovanie-rezultatov-operativno-rozysknoy-deyatelnosti-v-ugolovnom-sudoproizvodstve
30.	Землянов В. М. Соотношение ОРД и контрразведывательной деятельности. – Своя контрразведка. Практическое пособие. URL: http://litresp.ru/chitat/ru/%D0%97/zemlyanov-valerij-mihajlovich/svoya-kontrrazvedka-prakticheskoe-posobie/14
31.	Теория оперативно-розыскной деятельности: учебник / под ред. К. К. Горяинова, В. С.Овчинского, Г. К.Синилова. Москва: ИНФА-М, 2006. 848 с. URL: http://www.alleng.ru/d/jur/jur685.htm 
32.	Косогонов Д. А. Подразделения собственной безопасности ФСИН России: понятие и содержание деятельности. Вестник Волжского университета имени В. Н. Татищева. № 2(78). С. 1 – 9. URL: http://cyberleninka.ru/article/n/podrazdeleniya-sobstvennoy-bezopasnosti-fsin-rossii-ponyatie-i-soderzhanie-deyatelnosti
33.	Башкатов Л. Н., Изоитко С. И., Козилов Е. Н., Устинков А. В. Контрразведывательная и оперативно-розыскная деятельность органов федеральной службы безопасности (соотношение и правовое регулирование). Право и безопасность. № 1(34), март 2010. URL: http://dpr.ru/pravo/pravo_30_3.htm
34.	Тер-Арутюнян А. Некоторые актуальные вопросы разведывательной деятельности иностранных государств. 21-й ВЕК. 2011. Вып. № 1(17). С. 90 – 98. URL:  http://cyberleninka.ru/article/n/nekotorye-aktualnye-voprosy-razvedyvatelnoy-deyatelnosti-inostrannyh-gosudarstv
35.	Шаптала С. М. Розвідувальна діяльність правоохоронних органів у сфері охорони економічної безпеки України. Юридичний вісник. Кримінальне право і кримінологія. 2 (23) 2012. с.132-135. URL: http://law.nau.edu.ua/images/Nauka/Naukovij_jurnal/2012/statji_n2_23_2013/Shaptala_132.pdf
36.	Грібов М. С. Розвідувальні заходи органів внутрішніх справ: сутність та питання застосування в боротьбі з організованою злочинністю. URL: file:///C:/Users/VVP/Downloads/boz_2009_20_3.pdf
37.	Албул С. В. Функціональне значення розвідувального циклу в оперативно-розшуковій діяльності органів внутрішніх справ. Південноукраїнський правничий часопис. № 3. 2014 С. 216 – 219. URL: file:///C:/Users/VVP/Downloads/Pupch_2014_3_69.p
38.	Албул С. В. Гносеологічна функціональність правоохоронної розвідки. Південноукраїнський правничий часопис. 2014. № 2. С. 28 – 31. 
39.	Лахин В. Д. О соотношении разведывательной, контрразведывательной и оперативно-розыскной деятельности. Вестник Омского университета. Серия : Право. 2007. № 1(10). С. 142–146. URL: http://cyberleninka.ru/article/n/o-sootnoshenii-razvedyvatelnoy-kontrrazvedyvatelnoy-i-operativno-rozysknoy-deyatelnosti
40.	Білоус В. Т., Захарова О. С., Ковальський В. С., Лукомський В. С., Маляренко В. Т. та ін. Суд, правоохоронні та правозахисні органи України: підручник. Вид. 3-тє, переробл. і допов. Київ: Юрінком Інтер, 2007. 352с. URL:  http://www.library.univ.kiev.ua/ukr/elcat/new/detail.php3?doc_id=113782
41.	О противодействии коррупции: Федеральный закон Российской Федерации от 25 декабря 2008 г. № 273–ФЗ (действующая редакция, 2016). URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_82959/
42.	О внесении изменения в статью 4 Федерального Закона «Об оперативно-розыскной деятельности»: Федеральный Закон Российской Федерации от 29 июня 2015 года № 170–ФЗ.  URL: http://www.consultant.ru/cons/cgi/online.cgi?req=doc&base=LAW&n=181819&fld=134&dst=1000000001,0&rnd=0.8776330513702226#0
43.	Мала енциклопедія теорії держави і права / за заг. ред. Ю. Л. Бошицького. Київ : Вид-во Європейського університету, 2010. 368 с.
44.	Щериця С. І. Екстериторіальність як виняток територіального принципу дії кримінального процесуального закону. Право і суспільство. № 5/2015. С. 195–200. URL:  http://www.pravoisuspilstvo.org.ua/archive/2015/5_2015/part_1/36.pdf
45.	Уголовно-процессуальный кодекс Российской Федерации от 18декабря 2001г. № 174-ФЗ (ред. от 29.07.2017). URL:  http://www.consultant.ru/document/
46.	Уголовно-процессуальный кодекс Республики Беларусь от 16 июля 1999 г. № 295–З. URL:  http://kodeksy.by/ugolovno-processualnyy-kodeks
47.	Литвишко П. А. Осуществление уголовно-процессуальной юрисдикции консульскими должностными лицами на территории дипломатических представительств и консульских учреждений (на примере некоторых стран Евросоюза). Вестник МГИМО Университета. 2011. Вып. № 5. С. 251 – 256. URL: http://cyberleninka.ru/article/n/osuschestvlenie-ugolovnoprotsessualnoy-yurisdiktsii-konsulskimi-dolzhnostnymi-litsami-na-territorii-diplomaticheskih
48.	Кримінальний процесуальний кодекс України від 13 квітня 2012 року № 4651-VI (редакція станом на 03.08.2017). Відомості Верховної Ради України. 2013. № 9-10, № 11-12, № 13. Ст.88.
49.	Положення про дипломатичне представництво України за кордоном: затв. Розпорядженням Президента України від 22 жовтня 1992 року № 166/92–рп. URL: http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/166/92-%D1%80%D0%BF
50.	Консульський статут України: затв. Указом Президента України від 2 квітня 1994 року № 127/94. URL:  http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/127/94
51.	Віденська конвенція про дипломатичні зносини 1961 р. URL:  http://zakon2.rada.gov.ua/laws/ show/995_048
52.	Віденська конвенція про консульські зносини 1963 р. URL:  http://zakon2.rada.gov.ua/laws/ show/995_049 
53.	Іванов Ю. А. Міжнародно-правові аспекти здійснення кримінального провадження на території дипломатичних представництв та консульських установ України. Актуальна юриспруденція: матеріали наук.-практ. Інтернет-конф., 5 березня 2013, секція №5.  URL:  legalactivity.com.ua/index.php?
54.	Давиденко С. В. Проблеми здійснення кримінального провадження на території дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном. Науковий вісник Ужгородського національного університету. Серія : ПРАВО. 2016. Випуск 39. Том 2. С. 79 – 82. URL:  http://www.visnyk-juris.uzhnu.uz.ua/file/No.39/part_2/20.pdf
55.	Галаган В. І., Калачова О. М. Особливості початку досудового розслідування при виявленні ознак кримінального правопорушення на території дипломатичних представництв чи консульських установ України. Часопис Національного університету «Острозька академія». Серія: Право. 2013. № 2(8). URL: http://lj.oa.edu.ua/articles/2013/n2/13hivkuu.pdf.
56.	Юридична енциклопедія : у 6 т. / редкол.: Ю. С. Шемшученко (голова редкол.) та ін. Київ: Укр.енцикл., 1999. Т. 2. 744 с. 
57.	Інструкція про порядок забезпечення комплексної безпеки дипломатичних установ України за кордоном: затв. наказом МЗС України від 11 липня 1995 р. за № 1041. URL: http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/z0338-95.
58.	Про дипломатичну службу: Закон України від 20 вересня 2001 року. Відомості Верховної Ради України. 2002. № 5. Ст. 29.
59.	О представительстве государств в их отношениях с международными организациями универсального характера: Венская конвенция от 14 марта 1975 г. URL:  http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/995_254
60.	The Universal Declaration of Human Rights (UDHR) (was proclaimed by the United Nations General Assembly in Paris on 10 December 1948 (General Assembly resolution 217 A). URL: https://www.un.org/en/universal-declaration-human-rights/
61.	Convention for the Protection of Human Rights and Fundamental Freedoms as amended by Protocols No. 11 and No. 14. Rome, 4.XI.1950. URL: https://rm.coe.int/1680063765
62.	Konstytucja Rzeczypospolitej Polskiej z dnia 2 kwietnia 1997 r. URL:  https://www.sejm.gov.pl/prawo/konst/polski/kon1.htm
63.	Constituţia României Republicată. Emitent: Adunarea Сonstituantă. Publicată în: Monitorul Oficial NR. 767 din 31 octombrie 2003. URL:  http://www.cab1864.eu/upload/constituA_ia_rom.pdf
64.	Конституция на Република България (Обн., ДВ, бр. 56 от 13.07.1991 г., в сила от 13.07.1991 г., изм. и доп., бр. 85 от 26.09.2003 г. изм. и доп., ДВ. бр.18 от 25.02.2005 г., бр. 27 от 31.03.2006 г., бр.78 от 26.09.2006 г. - Решение № 7 на Конституционния съд от 2006 г., бр. 12 от 6.02.2007 г., изм. и доп. ДВ. бр.100 от 18 Декември 2015г.). URL:  https://www.parliament.bg/bg/const
65.	Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland vom 23. Mai 1949 (BGBl. S. 1), zuletzt geändert durch Artikel 1 des Gesetzes vom 28. März 2019 (BGBl. I S. 404). URL:  https://www.bundestag.de/gg
66.	Loi constitutionnelle n° 2008-724 du 23 juillet 2008 de modernisation des institutions de la Ve République. URL:  https://www.legifrance.gouv.fr/jo_pdf.do?numJO=0&dateJO=20080724&numTexte=2&pageDebut=11890&pageFin=11895
67.	Конституція України: прийнята на п’ятій сесії Верховної Ради України 28 червня 1996 року. URL:  https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/254%D0%BA/96-%D0%B2%D1%80
68.	Конституция Рспублики Беларусь: с изм. и доп., принятыми на республиканских референдумах 24 ноября 1996 г. и 17 октября 2004 г. URL:  http://mir.pravo.by/library/section_1/constitution/costitutions/constitution_ru/
69.	Конституция Российской Федерации: (принята референдумом 12.12.93) (ред. от 30.12.2008). URL:  www.constitution.ru/
70.	Конституция Республики Казахстан: принята на республиканском референдуме 30 августа 1995 г. URL:  https://online.zakon.kz/document/?doc_id=1005029
71.	Конституция Кыргызской Республики: принята референдумом (всенародным голосованием) 27 июня 2010 г. Введена в действие Законом КР от 27 июня 2010 г. URL:  http://cbd.minjust.gov.kg/act/view/ru-ru/202913?cl=ru-ru
72.	Конституция Туркменистана: принята 18 Махтумкули 1992 г. URL:  http://turkmenistan.gov.tm/?id=11808
73.	Конституция Республики Узбекистан: принята 8 декабря 1992 г. на одиннадцатой сессии Верховного совета Республики Узбекистан двенадцатого созыва. URL:  http://constitution.uz/ru
74.	Конституция Республики Таджикистан: принята на всеобщем референдуме 6 ноября 1994 г. URL:  http://base.spinform.ru/show_doc.fwx?rgn=2213
75.	Конституция Латвийской Республики: принята Учредительным собранием 15 февраля 1922 г. Полностью восстановлена в силе 6 июля 1993 г. в начале деятельности Пятого Сейма. URL:  https://www.president.lv/ru/latviiskaya-respublika/konstituciya-latvii
76.	Конституция Литовской Республики: принята всенародным референдумом 25 октября 1992 г. URL: https://www.wipo.int/edocs/lexdocs/laws/ru/lt/lt045ru.pdf
77.	Конституция Эстонской Республики: принята 28 июня 1992 г. URL: https://www.president.ee/ru/republic-of-estonia/constitution-of-the-republic-of-estonia/index.html#15
78.	Конституция Республики Армения: принята на референдуме 5 июля 1995 г. URL: https://www.president.am/ru/constitution-2015/
79.	Конституция Республики Молдова от 29 июля 1994 г.: опубликована 12.08.1994 в Monitorul Oficial Nr. 1.Дата вступления в силу 27.08.1994 г. URL: http://lex.justice.md/viewdoc.php?id=311496&lang=2
80.	Конституция Грузии: принята 24 августа 1995 г. и пересмотрена 15 октября 2010 г. URL: https://www.matsne.gov.ge/ru/document/view/30346?publication=33
81.	Конституция Азербайджанской Республики: принята 12 ноября 1995 г. путём всеобщего народного референдума. URL: www.caa.gov.az/index.php?option=com_k2&view=item&id=93
82.	Конституция Приднестровской Молдавской Республики: принята на референдуме 24 декабря 1995 г. URL: zakon-pmr.com/DetailDoc.aspx?document=36582
83.	Конституция Республики Южная Осетия: принята всенародным голосованием (референдумом)Республики Южная Осетия 8 апреля 2001г. URL: http://www.parliamentrso.org/node/13
84.	Конституция Республики Абхазия: принята на сессии Верховного Совета Республики Абхазия 12-го созыва 26 ноября 1994 г., одобренный всенародным голосованием 3 октября 1999 г. с изменением, принятым на всенародном голосовании (референдуме) 3 октября 1999 г. URL: http://www.apsnypress.info/apsny/constitution/
85.	Конституция Нагорно-Карабахской Республики: принята 10 декабря 2006 г. на референдуме. URL: http://www.nkr.am/ru/constitution-of-Artsakh
86.	Об оперативно-розыскной деятельности: Закон Республики Таджикистан от 25 марта 2011 года, № 687. URL:  www.adlia.tj/show_doc.fwx?rgn=16370
87.	Об оперативно-розыскной деятельности: Закон Кыргызской Республики от 16 октября 1998 года № 131. URL:  http://cbd.minjust.gov.kg/act/view/ru-ru/138/100?cl=ky-kg
88.	Об оперативно-розыскной деятельности: Закон Туркменистана от 23 сентября 1994 г. № 965-XII. URL: https://www.legislationline.org/ru/documents/action/popup/id/14403
89.	Антонов Д. К. Забезпечення конституційних гарантій прав і свобод громадян під час проведення оперативно-розшукових та інших заходів. Вісник АМСУ. Серія: «Право», № 2 (15), 2015. С. 128 – 135. URL: file:///C:/Users/admin/Downloads/vamsup_2015_2_19.pdf
90.	Сідоров В. М. Особливості дотримання законності, прав і свобод людини при заведенні оперативно-розшукових справ. URL: file:///C:/Users/admin/Downloads/Nzlubp_2013_11_43.pdf
91.	Шапірко П. М. Права людини в оперативно-розшуковій діяльності. Юридичний науковий журнал № 2, 2015. С. 248 – 251. URL: http://lsej.org.ua/2_2015/68.pdf
92.	Круглий В. Забезпечення прав і свобод громадян при використанні їх допомоги в оперативно-розшуковій діяльності. Науковий часопис Національної академії прокуратури України. 2015. № 1. С. 110–117. URL:  http://www.chasopysnapu.gp.gov.ua/chasopys/ua/pdf/5-2015/kruglyj.pdf
93.	Мінченко С. І. Теоретико-правові засади забезпечення прав людини в оперативно-розшуковій діяльності оперативних підрозділів МВС України: монографія. Київ: ТОВ «ІНТЕРСЕРВІС», 2012. 348 с.
94.	Круглий В. М. Забезпечення конституційних прав і свобод громадян під час оперативно-розшукової діяльності. Науковий вісник Національної академії внутрішніх справ. 2001. № 3. С. 29–35.
95.	Яворський В. Виступ на Другій міжнародній конференції «Захист демократичних цінностей і дотримання прав людини у діяльності спецслужб» (Київ, 24 квітня 2009 р.) URL: https://helsinki.org.ua/articles/vidpovidnist-operatyvno-rozshukovoji-diyalnosti-scho-zdijsnyujetsya-sb-ukrajiny-standartam-prav-lyudyny/
96.	Хованова Д. М. Гарантии соблюдения прав и свобод человека и гражданина в Российской Федерации при осуществлении оперативно-розыскной деятельности. https://cyberleninka.ru/article/n/garantii-soblyudeniya-prav-i-svobod-cheloveka-i-grazhdanina-v-rossiyskoy-federatsii-pri-osuschestvlenii-operativno-rozysknoy
97.	Ховавко С. М. Правовые гарантии соблюдения конституционных прав человека и гражданина при проведении оперативно-розыскных мероприятий. Общество и право. 2016, №  4 (58). С.131 – 136. URL: file:///C:/Users/VVP/Downloads/pravovye-garantii-soblyudeniya-konstitutsionnyh-prav-cheloveka-i-grazhdanina-pri-provedenii-operativno-rozysknyh-meropriyatiy.pdf
98.	Дехканова К. А. Значение гарантий соблюдения прав и свобод человека и гражданина при осуществлении оперативно-розыскной деятельности. Ошский государственный университет, Кыргызская Республика. Серия Юриспруденция. С. 18 – 24. https://cyberleninka.ru/article/v/znachenie-garantiy-soblyudeniya-prav-i-svobod-cheloveka-i-grazhdanina-pri-osuschestvlenii-operativno-rozysknoy-deyatelnosti-1
99.	Ефремов А. М. Обеспечение прав и свобод человека и гражданина в оперативно-розыскной деятельности: теоретические и прикладные проблемы : дис. д-ра юрид.наук : 12.00.09. Санкт-Петербург, 2001. 417 с. https://www.dissercat.com/content/obespechenie-prav-i-svobod-cheloveka-i-grazhdanina-v-operativno-rozysknoi-deyatelnosti-teore
100.	Шахматов А. В. Агентурная работа в оперативно-розыскной деятельности: теоретико-правовое исследование российского опыта: дис. д-ра юрид. наук : 12.00.09. Санкт-Петербург, 2005. 438 с. https://www.dissercat.com/content/agenturnaya-rabota-v-operativno-rozysknoi-deyatelnosti-teoretiko-pravovoe-issledovanie-rossi
101.	Ліпкан В. А. Теоретичні основи та елементи національної безпеки України : Монографія. Київ: «Текст», 2003. 600 с.
102.	Про національну безпеку України: Закон України від 21 червня 2018 р. № 2469-VIII. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/2469-19
103.	Прощаєв В. В. Конституційні засади оголошення офіційного попередження органами державної безпеки Республіки Білорусь: порівняльно-правовий аналіз. Науковий часопис Національної академії прокуратури України. 2019, № 2. С. 96 – 112. URL: http://www.chasopysnapu.gp.gov.ua/ua/pdf/2-2019/proschaev.pdf
104.	Прощаєв В. В. Повноваження розвідувальних органів країн пострадянського простору за оперативно-розшуковим законодавством: порівняльний аналіз. Вчені записки Таврійського національного університету імені В. І. Вернадського. Серія: Юридичні науки». Київ: Том 30 (69), № 3, 2019. С. 13 – 18.
105.	Прощаєв В.В. Поняття території дипломатичного представництва та консульської установи України за кордоном. Наукові записки Інституту законодавства Верховної Ради України. 2019, № 4. С. 37 – 45. DOI: https://doi.org/10.32886/instzak.2019.04.04
106.	Прощаєв В.В. Розвідувальні органи як органи державної влади: теоретико-методологічний аспект: Монографія. Київ: ФОП Кандиба Т. П., 2019. – 312 с.

РОЗДІЛ 5
КОНЦЕПТУАЛЬНО-МЕТОДОЛОГІЧНІ ЗАСАДИ
УДОСКОНАЛЕННЯ КОНСТИТУЦІЙНОГО ТА ЗАКОНОДАВЧОГО ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ДІЯЛЬНОСТІ РОЗВІДУВАЛЬНИХ ОРГАНІВ УКРАЇНИ
 
5.1 Концептуальні засади подальшого розвитку конституційно-правової основи діяльності розвідувальних органів 

Пройшло більше 28 років з дня проголошення незалежності держав пострадянського простору. Чверть століття − досить тривалий термін, але для пізнання закономірностей розвитку цих країн в цілому, їх основних державних структур, в тому числі й спеціальних служб, строк не такий вже продовжний. 
Розбудова РО активно продовжується зараз і буде продовжуватись у майбутньому відповідно до концепцій розвитку цих країн, обраного ними політичного курсу, особливо на зовнішньополітичній арені, намаганнями еліти та керівництва держав втілити у життя та управління своїми суспільствами сучасних демократичних принципів з тим, щоб зайняти гідне місце серед провідних країн світу та Європи.
Прийняті в останні роки державами чергові концепції, доктрини, стратегії тощо у сфері національної безпеки яскраво свідчать про те, що основний шлях розбудови національних органів зовнішньої розвідки ще попереду. Тільки в Україні в останні чотири роки було прийнято низку основоположних нормативно-правових документів (Стратегія національної безпеки України [1], нова редакція Воєнної доктрини [2], Концепція розвитку сектору безпеки і оборони України [3], Стратегія кібербезпеки України [5], Національна розвідувальна програма на 2016 – 2010 роки та Річна національна програма під егідою Комісії Україна – НАТО на 2019 рік [6]), в яких наскрізною темою наголошується про особливе значення в сучасних умовах «створення ефективного сектору безпеки і оборони» [1, п.п.2.2.], що у найближчому майбутньому необхідно вирішити цілу програму «реформування та розвитку розвідувальних органів.. на основі принципів верховенства права, патріотизму, компетентності, департизації, доцільної демілітаризації, координації та взаємодії, розподілу завдань і усунення дублювання функцій, демократичного цивільного контролю та прозорості (курсив наш. – В.П.)» [1, п.п.4.4.]. Отже, незважаючи на чвертьстолітню історію розбудови українських РО, ще тільки необхідно «створити сектор безпеки і оборони», «реформувати» та «розвивати» національну розвідку на нових підходах та принципах. Також, у наведених вище документах серед основних напрямів посилення спроможностей розвідувальних органів наголошується та планується удосконалення законодавства, що регламентує діяльність розвідувальних органів України та їх взаємодію зі спецслужбами держав – членів НАТО.
Дещо іншу картину можна побачити в білоруському та російському законодавстві. Так, в Концепції національної безпеки РБ від 9 листопада 2010 р. [8] у розділі третьої констатується, що «у Білорусі сформовані необхідні умови для запобігання або нейтралізації різних загроз національній безпеці. Система забезпечення національної безпеки функціонує стійко і забезпечує вирішення поставлених перед нею завдань (курсив наш. – В.П.)» [8, розд. 3, п.18]. Але, в цьому ж тексті Концепції в розділі 9 читаємо, що сили забезпечення національної безпеки, до числа яких входять і органи зовнішньої розвідки, в якості своїх основних функцій мають здійснювати: 
– вдосконалення концептуальних організаційних і правових основ забезпечення національної безпеки;
– розробку і практичну реалізацію комплексу оперативних та довготривалих заходів щодо попередження і нейтралізації ризиків, викликів і загроз національній безпеці, недопущення нанесення шкоди національним інтересам і розвитку Республіки Білорусь;
– управління наявними силами і засобами, підтримання їх в постійній готовності на основі організаційного, кадрового, фінансового, матеріального, технічного, інформаційного та іншого ресурсного забезпечення;
– організацію взаємодії і координацію дій усіх суб'єктів забезпечення національної безпеки, оцінку ефективності їх діяльності тощо [8, розд. 9, п. 61].
Якщо детально проаналізувати ці основні функції, то стає очевидним той факт, що білоруським силам забезпечення національної безпеки, в тому числі й розвідувальним службам, треба ще багато зробити, щоб сміливо констатувати те, що проголошено у третьому розділі Концепції.
На більш серйозну перспективу «замахнувся» російський законодавець. В Стратегії національної безпеки РФ до 2020 року визначено масштабні напрями розвитку держави, а саме:
– за рахунок динамічного розвитку перетворити Російську Федерацію в одну з лідируючих держав світу за рівнем технічного прогресу, якості життя населення, впливу на світові процеси;
Російська Федерація має достатній потенціал для того, щоб розраховувати на створення в середньостроковій перспективі умов для її закріплення в числі держав − лідерів у світовій економіці на основі ефективної участі в світовому розподілі праці, підвищення глобальної конкурентоспроможності національного господарства, оборонного потенціалу, рівня державної і суспільної безпеки [9, п.1,2].
Російський законодавець прямо визначає можливість застосування воєнної сили, якщо національній безпеці РФ буде щось загрожувати: «в умовах конкурентної боротьби за ресурси не виключено вирішення виникаючих проблем із застосуванням військової сили (курсив наш. – В.П.) може бути порушений сформований баланс сил поблизу кордонів Російської Федерації і кордонів її союзників» [9, розд.2, п.12].
Виходячи з цих постулатів, цілком зрозумілими постають сформульовані в Стратегії кроки щодо подальшої розбудови силових відомств, у тому числі й РО, а саме:
– удосконалення структури та діяльності РО;
– реалізація в силових відомствах Національного плану протидії корупції (тобто передбачається очищення правоохоронних, контррозвідувальних та розвідувальних структур від корупціонерів);
– розвиток системи виявлення та протидії глобальним викликам і кризам сучасності, включаючи міжнародний та національний тероризм, політичний і релігійний екстремізм, націоналізм та етнічний сепаратизм, створення механізмів попередження і нейтралізації соціальних та міжнаціональних конфліктів (тобто, визначення нових напрямів діяльності силових відомств); 
– формування довгострокової концепції комплексного розвитку і вдосконалення правоохоронних органів і спецслужб, зміцнення соціальних гарантій їх співробітників, вдосконалення науково-технічної підтримки правоохоронної діяльності, прийняття на озброєння перспективних спеціальних засобів і техніки, розвиток системи професійної підготовки кадрів у сфері забезпечення державної і громадської безпеки [9, розд.4, п.40].
З наведених вище положень законодавства стає очевидним, що в трьох державах по суті існують різні підходи до подальшої розбудови складових сектору національної безпеки, у тому числі і РО. Якщо в Україні після 2015 року постало питання повного реформування старої системи силових відомств та побудови або створення на її основі абсолютно нових правоохоронних, контррозвідувальних і розвідувальних органів, то в РБ та РФ навпаки, спостерігається тенденція всіма силами зберегти існуючу систему, якомога більше зміцнити її та пристосувати до нових намірів керівництва цих держав. В РБ ці наміри цілком зрозумілі і стосуються вони прагнень вищого керівництва держави та найближчого їх оточення якомога довше зберегти свою владу, не дати можливості прийти до влади опозиційним політичним силам, залишитися в створі інтересів Росії та її політичного, економічного, воєнного, інформаційного тощо векторів розвитку. 
Наміри російського керівництва дуже чітко сформульовано в вищезазначеній Стратегії національної безпеки, підставами для яких послужили висловлювання і заяви Президента РФ на Мюнхенській конференції з питань політики та безпеки 2007 року, на який вперше за 55 років її проведення взяв участь російський лідер. Виступ на цій конференції Президента РФ викликав значний резонанс. Деякі західні глави держав назвали його найжорсткішим з часів закінчення холодної війни і порівняли з Фултонською промовою Уінстона Черчілля в 1946 році, в якій тодішній британський прем’єр заявив, що між Західною та Східною Європою була опущена «залізна завіса». Згодом, 24 жовтня 2014, Путін проголосив схожу за спрямованістю «Валдайську промову», яку багато аналітиків вважали продовженням мюнхенської. Зміст намірів наступний:
– проголошення багатополярності у світі, тобто претензія на світове лідерство поряд із США;
– проголошення Росії як країни з більш ніж тисячолітньою історією, на протязі якої вона завжди користувалася привілеєм проводити незалежну зовнішню політику і Російська влада не збирається відмовлятися від цієї традиції, тобто претензія на перетворення Росії в один з полюсів світової політики, на головного політичного гравця на світовій арені [10].
Іншими словами, які наміри щодо зовнішньополітичного курсу керівництва держави, такі і напрями в діяльності розвідувальних служб, оскільки використання їх сил та засобів є суттєвою запорукою виконання намірів: специфіка перших безумовно позначається на специфіці останніх. 
Про тісний зв’язок політики з розвдікою яскраво свідчать приклади введення санкцій багатьма державами світу відносно Росії після прийняття її керівництвом політичних рішень щодо анексі Криму та отруєння Скрипалів. Ці санкції суттєво зменшили можливості російської розвідки, коли значана кількість розвідників, що діяли під дипломатичним прикриттям, були визнані persona non grata та вислані з країн перебування. До речі, політичне рішення керівництва Франції щодо закриття в Сирійській Республіці французького посольства, також вкрай негативно позначилося на діяльності DGSE в цій країні [11, С. 64].
З дня проголошення незалежності, починаючи із самих перших нормативно-правових актів, законодавці трьох країн намагалися закласти концептуальні основи побудови у своїх державах надійного сектору безпеки і оборони. З іншого боку, прагнучи дотримуватися проголошених демократичних принципів щодо розвитку кожної держави, паралельно визначались правовими приписами і заходи щодо певного контролю над всіма структурами сектору безпеки та оборони. До цього сектору, крім збройних сил, військових формувань, правоохоронних і контррозвідувальних органів, прикордонних та митних служб тощо, законодавці трьох країн віднесли й РО. Так, в Концепції розвитку сектору безпеки і оборони України читаємо: до складових сектору безпеки і оборони мають бути визначені «... координаційний орган з питань розвідувальної діяльності при Президентові України та розвідувальні органи України» [3]. Це було підтверджено Законом України від 21 червня 2018 року «Про національну безпеку України» [4, ст. 1].
Відмінною рисою органів та служб сектору безпеки і оборони є те, що вони мають право на самостійне застосування сили у рамках закону. Тобто, вони можуть віддавати розпорядження про застосування сили або погрожувати її застосуванням як для захисту державних та національних інтересів, так і для захисту своїх сил та засобів.
Розвідувальні органи (служби) завжди помітно відрізнялися від інших складових сектору безпеки і оборони тим, що мали перевагу більшої самостійності в своїх діях та невтручання з боку кого-небудь у свою діяльність. У порівнянні з іншими структурами, їх набагато складніше контролювати і вимагати від них відповідальності, наприклад, за проведення конкретних невдалих або провальних розвідувальних операцій. Найважче завдання для розвідки – за умови будь-яких законних контрольних дій з боку парламенту або громадської спільноти не втратити ефективності своєї діяльності, дотримуючись при цьому таємності. Вона не розголошує інформацію про свої дії, тому що в іншому випадку, секретні плани розвідки можуть стати відомими громадськості, і, звичайно ж, супротивнику. 
Фінансування РО, результати їх операцій і самі операції, методи й засоби добування розвідувальної інформації, об’єкти впливу і тактичні прийоми проведення акцій сприяння тощо, – все це є державними секретами, тому ані суспільство, ані засоби масової інформації, ані, навіть, певні структури уряду та парламенту не мають можливостей для широкого, прозорого і демократичного обговорення питань діяльності розвідки. Намагання законодавця всебічно засекретити діяльність розвідки постійно призводило і призводить зараз до протиріччя з принципами демократії, і ця проблема до сих пір залишається нерозв’язною. Тому, одним з концептуальних аспектів дальшої розбудови РО є пошук розумного балансу між секретністю діяльності розвідки і межами відкритості перед контролюючими структурами та громадянським суспільством  під час здійснення ними  контролю. 
У попередніх розділах дисертації вже зазначалося, що законодавець РБ в Указі Президента «Про питання зовнішньої розвідки» [12] жодним словом не згадав про контроль білоруських розвідувальних служб, навіть з боку парламенту, законодавець РФ – позначив його кількома фразами [13, ст. 24], натомість український законодавець в Законі України «Про розвідувальні органи України» приділив питанням контролю і нагляду цілий розділ [14, розд. ІУ, ст.24 – 27]. Але все одно, на перспективу законодавцям трьох країн потрібно ще багато зробити в цьому напрямку.
Загально відомо, що держава може використовувати зовнішню розвідку як на благо, так і на зло. Безумовно, в більшості випадків керівництво (президент, уряд) багатьох демократичних держав вважають, що розвідка, її сили та засоби використовуються ними виключно для вирішення позитивних завдань, спрямованих на захист національної безпеки і не спрямована проти інших держав або внутрішньої опозиції. Виникає наступне концептуальне питання, хто може в принципі і по суті, без упередженості, оцінити спрямованість діяльності розвідки – чи вона діє на благо чи на зло?
Відповідь на це запитання цілком зрозуміла: оцінити спрямованість діяльності розвідки можуть або опозиційні, демократичні сили усередині країни або незалежні визнані міжнародні організації, наприклад, такі як ЖЦДК над збройними силами (Швейцарія), Центр з прав людини Даремського університету (Велика Британія), Норвезький парламентський комітет з контролю над діяльністю спецслужб та ін. На думку автора, законодавцям було б доцільним прописувати у нормативно-правових актах випадки та механізми реагування керівництвом держав на можливі негативні оцінки з боку таких сил та організацій стосовно діяльності національних розвідувальних структур. 
Оцінки можуть бути і позитивними, якщо розвідка активно брала участь і досягла значних успіхів в припиненні розповсюдження наркотиків, незаконної міграції, не допустила виходу з-під контролю незаконної торгівлі зброєю та технологіями її виготовлення, успішно здійснила моніторинг заходів контролю над зброєю масового ураження за допомогою фото- і відео розвідки, за допомогою електронної техніки, телеметричної розвідки тощо. Сьогодні у світовій боротьбі з тероризмом, іншими проявами трансграничної організованої злочинності РО багатьох розвинутих країн чудово довели свою ефективність і стали неперевершеною зброєю поряд із можливостями правоохоронних та контррозвідувальних органів, а в окремих випадках стали їх значно перевершувати. Отже, у якості однієї із концептуальних складових подальшого розвитку правової основи діяльності РО можна припустити розширення їх компетенції щодо вирішення суто правоохоронних питань за допомогою оперативно-розшукового законодавства, переходити, наприклад, від участі в боротьбі з міжнародним тероризмом до безпосередньої боротьби з ним.
Наступною концептуальною складовою розбудови РО є подальше визначення правовими приписами категорії розвідувальна інформація або розвідувальні дані. Автор вже торкався цього питання в першому розділі дисертації, констатуючи, що білоруський та російський законодавці у чинних нормативно-правових актах вельми поверхнево поставились до визначення категорії «розвідувальна інформація». Так, в Законі РФ «Про зовнішню розвідку» цю категорію визначено у загальних рисах – «інформація, що стосується життєво важливих інтересів, про реальні та потенційні можливості, дії, плани і наміри іноземних держав, організацій та осіб» [13, ст. 2]. Також у загальних рисах визначено цю категорію і в указі Президента РБ «Про питання зовнішньої розвідки»: «Розвідувальна інформація − здобуті в результаті зовнішньої розвідки дані про реальні і потенційні зовнішні загрози національній безпеці Республіки Білорусь, а також інші відомості, що становлять інтерес для Республіки Білорусь» [12, п.1.1.]. На відміну від російського та білоруського законодавця, український законодавець зробив спробу більш широко і чітко визначити цю категорію: «розвідувальна інформація − усні та зафіксовані на матеріальних носіях (у тому числі у зразках виробів і речовин) відомості, які неможливо отримати офіційним шляхом, про реальні та потенційні можливості, плани, наміри і дії іноземних держав, організацій та окремих осіб, що загрожують національним інтересам України, а також про події і обставини, що стосуються національної безпеки і оборони» [14, ст. 1].
Безсумнівно, що «розвідувальна інформація» є складовою або підгрупою загальної категорії «інформація». Вельми цікаво з цього питання висловились автори наукового дослідження «Діяльність спецслужб та демократичний контроль – точка зору професіонала»: «Ієрархія, в основі якої лежить теорія сучасного володіння і управління інформацією, включає в себе цей термін (розвідувальні дані – В.П.) як ланка ланцюга нарощування цінностей, починаючи з фактів, які переходять в інформацію, потім − в знання і досягають кульмінації в істині. Оскільки знання зосереджені не в зборі інформації, а в людях, що їх використовують, тільки людський фактор може відігравати основну роль в творенні знань» [15]. Іншими словами, автори дослідження прямо говорять про те, що чим більше людей буде працювати над одними і тими ж фактами або інформацією, тим більшого рівня якості інформації вони можуть домогтися: «таким чином, у порівнянні з інформацією, яка може бути відомою незалежно від способу її отримання, розвідувальні дані відносяться до знань, які задовольняють задекларованим і осмисленим потребам політиків, а також всьому процесу, за допомогою якого виявляються, видобуваються і аналізуються факти та інформація, щоб відповідати цим потребам. Більшість отриманих розвідувальних даних містять елемент «переробки інформації» (курсив наш. – В.П.). У військовій сфері строго виражено відмінність між «неперевіреними даними будь-якого характеру», визначених як інформація, та «інформацією, отриманою в результаті переробки даних», визначеною як розвідувальні дані. Виходячи з цього, всі розвідувальні дані є інформацією, але не вся інформація є розвідувальними даними» [15]. Отже, у порівнянні з інформацією, яку збирають дипломатичні та інші джерела, «розвідка більше розробляє факти, а не просто отримує їх. Переробка фактів (курсив наш. – В.П.) надає «додаткову цінність» зібраним доказам» [15]. 
Таким чином, наочно постає питання, що в нормативно-правовому акті про зовнішню розвідку поряд із категорією «розвідувальна інформація» або «розвідувальні дані» має неодмінно бути категорія «інформація розвідки», яка фактично і надається споживачам. Доволі важко уявити надання першим керівникам держави розвідувальної інформації, що називається, у «сирому вигляді» без попередньої її оброки, аналізу і, що найважливіше, без прогнозу, оскільки «найбільша цінність спецслужб полягає в умінні передбачати майбутнє» [15]. Саме через надання вивірених прогнозів розвідувальні служби є основними гарантами підзвітності державної влади перед громадянами і суспільством. За допомогою отриманих від розвідки прогнозів керівники держави переконують населення в тому, що будь-які загрози ззовні будуть виявлені завчасно, доволі швидко і дозволять в будь-якому випадку попередити загибель людей, шкоду і руйнування.
Треба віддати належне українському законодавцю, який в цьому сенсі вже намагався зробити деякі кроки. Так, в проекті Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розвідувальних органів України» (станом на 06.09.2010 р.) пропонувалось у розділі «Загальні положення» визначити категорію «інформація розвідки» у наступній редакції: «інформація розвідки – це продукт аналітичного опрацювання або дешифрування, інтерпретації чи іншого оброблення здобутої розвідувальної та іншої пов’язаної з нею інформації і призначений для надання визначеним законодавством споживачам». Також, цим проектом передбачалося інше трактування одного із завдань за допомогою категорії «інформація розвідки»: «здобування розвідувальної інформації, її аналітичне опрацювання, створення та надання визначеним законодавством споживачам інформації розвідки». Але в проекті Закону України «Про розвідку» (станом на 22.03.2017р.) цієї категорії вже немає, а у формулюванні однієї із функцій, навіть після аналітичного опрацювання та обробки, здобута інформація все одно залишається розвідувальною інформацією та надається споживачам саме в такому вигляді [16].
До іншої концептуальної складової розбудови РО необхідно віднести, на думку автора, визначення правовими приписами сфер діяльності як всього розвідувального співтовариства в державі, так і окремої розвідувальної структури. Автор вже торкався цього питання у другому розділі дисертації, але в контексті теоретичної складової створення правової основи діяльності РО. Зараз мова йде про подальший розвиток і розбудову РО. Декілька міркувань з цього приводу.
По-перше, як ми зазначали раніше, конкретно визначити сфери діяльності для розвідки доволі важко, оскільки формально не існує напрямів або галузей, які б не були нею охоплені під час застосування спеціальних сил та засобів. Звичайно, розвідка діє також у сферах, де вона має спірну перевагу над можливостями збору даних іншими державними структурами. Чітко розмежувати сфери між ними та розвідкою практично неможливо та, на думку автора, і недоцільно. Так само недоцільно визначати правовими нормами конкретні і дрібні або часткові сфери кожному РО. Все одно ці сфери будуть перетинатися.
По-друге, досвід нормативно-правового визначення функціонування розвідувальних служб провідних країн світу свідчить про те, що доцільно всі сфери, в яких діє розвідка, об’єднувати за допомогою спільної категорії – «забезпечення національної безпеки», яка найбільш широко пов’язує складові всього поля діяльності розвідки [17, 18, 19]. Цією категорією об’єднаються всі дійсні і потенціальні загрози, небезпеки, нестабільність, незворотні зміни тощо. Саме у сфері забезпечення національної безпеки найбільш повно застосовуються сили, засоби і методи розвідувальних служб. 
По-третє, законодавець кожної держави повинен своєчасно вносити зміни в концепції, доктрини, стратегії щодо національної безпеки, в яких знаходили б своє відображення нові виклики та загрози, а також прописувалися б правовими приписами нові напрями, а по суті визначалися б нові сфери діяльності розвідки. Світовий розвиток процесів у 21-ому столітті наочно показує прискорення динаміки негативних ризиків як для окремої країни, так і для окремих регіонів світу. Все більше країн претендує на світове лідерство, а це, у свою чергу, неодмінно тягне зростання кількості джерел різноманітних конфліктів. Поширення економічних зв’язків, зростання прискореними темпами технологічного розвитку окремих країн і явне відставання в цьому плані інших, непередбачене та бурхливе зростання інформаційних технологій і телекомунікаційних мереж, − все це привносить нові вразливості й загрози національній безпеці кожної держави. Отже, відображення всього цього в нормативно-правових актах про національну безпеку має бути своєчасним і якомога широким та повним. Це і буде запорукою того, що РО отримували б конкретні орієнтири застосування своїх спеціальних сил, засобів та методів діяльності відповідно до конкретної обстановки, що склалася або складається у світі. Фактично кожною знову прийнятою концепцією або стратегією про національну безпеку корегуються напрями діяльності розвідки, вимагається від РО підвищення їх компетенції та спроможності добування розвідувальної інформації саме про нові виклики та загрози. Безумовно, найчастіше розвідка керується прямими вказівками з боку керівництва держави, але в правовій державі будь-яка вказівка президента або керівника уряду має ґрунтуватися, знову ж, на положеннях концепцій, доктрин, стратегій тощо про національну безпеку. 
Наступною безперечною концептуальною складовою розбудови органів зовнішньої розвідки повинен стати напрям консолідації своїх дій із РО інших держав, в першу чергу з усіма союзниками у вигляді єдиної коаліції. Національна безпека конкретної держави стає все більш залежною від регіональної та світової стабільності і від міжнародної підтримки дружніх країн. В цьому сенсі дуже показовим є намагання тісної взаємодії між РО РБ та РФ. Остання здійснює постійний пошук союзників у східних країнах. Відомо, що країни Євросоюзу намагаються створити щось подібне розвідувальному союзу, а розвідки країн-членів НАТО, які з самого початку існування альянсу повністю відкидали ідею створення загальної розвідувальної організації, вже давно тісно співпрацюють між собою і навіть розглядають плани можливого об’єднання: «не існує загальної розвідувальної організації країн НАТО, тільки окремі національні служби. Існує документ, який зобов’язує країни Союзу відкидати будь-яку пропозицію із створення подібної структури. Відсутність інтеграції завжди відрізняла розвідку від інших оборонних структур протягом всієї історії НАТО. Розвідки країн, що входять в альянс, вносять узгоджені інформаційні вклади з питань військових загроз і небезпек в певних регіонах, підтримуючи як формальні, так і неформальні зв’язки з союзниками. Подібний порядок роботи вважається досить незручним і негнучким. Він не відповідає сучасним вимогам політики міжнародної безпеки. Зараз розглядаються плани реформування архітектури розвідувальної служби НАТО, які мають забезпечити більш широкий підхід до завдань розвідки (курсив наш. – В.П.)» [15].
Україна, згідно з останніми нормативно-правовими актами про Стратегію національної безпеки України, про нову редакцію Воєнної доктрин України та про Концепцію Розвитку сектору безпеки і оборони України [1, 2, 3], також конкретно визначилась в цьому сенсі, проголосивши наступне: «визначаючи принципи, що закладені в основу розвитку сектору безпеки і оборони щодо інтеграції до європейських та євроатлантичних безпекових структур (курсив наш. – В.П.), Україна виходить з того, що розвиток і зміцнення ЄС та НАТО поглиблюють загальноєвропейську та міжнародну безпеку в усіх її вимірах та вимагають проведення відповідних демократичних перетворень національних безпекових інституцій». Задля ефективного розвитку сектору безпеки і оборони України в сучасних умовах передбачається:
– удосконалення системи державного прогнозування та стратегічного планування, системи планування застосування військ (сил) і засобів сектору безпеки і оборони на основі принципів і стандартів ЄС та НАТО;
– запровадження інтегрованої системи освіти, бойової і спеціальної підготовки персоналу у секторі безпеки і оборони із залученням викладачів, інструкторів із держав − членів НАТО і ЄС, формування нової культури безпеки зі збереженням за необхідності спеціалізації та індивідуалізації системи підготовки кадрів;
–	 удосконалення бюджетної політики у секторі безпеки і оборони шляхом раціонального розподілу видатків на розвиток, бойову підготовку і оперативну діяльність відповідно до найкращих практик держав − членів НАТО [3, розд.2, п.1].
Останнім конкретним кроком у цьому напрямку було прийняття «Річної національної програми під егідою Комісії Україна – НАТО на 2019 рік», затвердженої Указом Президента України від 10.04.2019 р. № 117/2019. Згідно з цією Програмою до кінця 2020 планується:
–	 уніфікація окремих розвідувальних ресурсів і технологій, закупівель нових зразків технічних засобів для використання в розвідувальних цілях та їх приведення у відповідність із стандартами держав – членів НАТО;
–	 підвищення фахового рівня співробітників розвідувальних органів, удосконалення системи професійної підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації співробітників, суттєве покращення інформаційного, кадрового, матеріально-технічного та фінансового забезпечення її функціонування;
–	 розвиток системи соціального і правового захисту співробітників розвідувальних органів України та членів їх сімей;
–	 удосконалення механізмів фінансування та контролю за використанням коштів розвідувальними органами України;
–	 удосконалення законодавства щодо взаємодії розвідувальних органів України зі спецслужбами держав - членів НАТО;
–	 формування нових і вдосконалення існуючих напрямів і форм взаємодії між розвідувальними органами України та спецслужбами держав – членів НАТО [6].
Як бачимо, влада Україна цілком визначилась в цьому сенсі та нормативно-правовими приписами закріпила курс розвитку складових сектору безпеки та оборони, в тому числі й органів зовнішньої розвідки, на тісну взаємодію з країнами Європи на принципах і стандартах ЄС та НАТО.
У якості концептуальної складової подальшої розбудови органів зовнішньої розвідки можна розглядати можливість правового закріплення проведення ними за межами національних територій секретних акцій (операцій). Іноді такі акції мають назву «діяльність в сфері здійснення таємних операцій розвідки» [17]. Аналіз законодавства РБ, РФ та України у сфері діяльності РО показує, що подібного завдання або напряму діяльності розвідки в жодному нормативно-правовому акті не існує. Хоча практика діяльності, наприклад, російських розвідувальних структур свідчить про те, що секретні операції за межами території РФ плануються та проводяться. Широко використовували раніше і використовують зараз секретні операції РО США. 
Відомо, що зміст подібних операцій зводиться до здійснення впливу на політичну, воєнну та економічну ситуацію в країні розвідувального пріоритету з метою завуалювати реальну політику уряду. Ці дії можуть складатися в проведенні пропагандистських заходів, підтримки політичних рухів або військових угрупувань всередині окремої країни, матеріально-технічної підтримки урядів, які вирішують національні проблеми, або боротьбі з незаконною діяльністю, що становить загрозу національним інтересам, а саме боротьбі з тероризмом, організованою злочинністю та наркоторгівлею. Секретна операція − це невійськовий спосіб досягнення цілей, які дипломатія не в змозі досягти самотушки [15].
Вперше у світовій практиці правову регламентацію таємних операцій було здійснено в США після низки скандалів, пов’язаних з провалами секретних операцій (невдале вторгнення в 60-і роки XX століття на Кубу, викриття, пов’язані з наданням секретної військової допомоги Ірану та нікарагуанським «контрас» в 80-і роки минулого століття). Починаючи з 1991 року саме поняття «таємна операція» (covert action), а також порядок її санкціонування, проведення та контролю над нею регламентуються в США законодавчо. Таємну операцію визначають правовим приписом як «акцію уряду США, яка провадиться з метою здійснення впливу на політичне, економічне або військовий стан за межами території Сполучених Штатів в тому випадку, коли необхідно, щоб не було видимою або не визнавалася публічно причетність уряду США до подібних акцій» [17, С. 38]. Але американський законодавець залишив відкритим питання про те, чим саме може займатися розвідка в рамках проведення таємної операції: «таємною операцією може виявитися будь-яка акція, що має за мету політичні, економічні чи військові цілі та яка здійснюється за межами США. З огляду ж на умови публічної непричетності до неї американського уряду, очевидно, що обмеженнями тут не будуть ані норми міжнародного права, ані національне законодавство тих країн, на території яких проводяться операції, ані морально-етичні норми і правила. Вся відповідальність за проведення таємних операцій покладається законом на президента США (курсив наш. – В.П.)» [17, С. 38].
Виходячи з практики правового регулювання діяльності розвідки в США, на думку автора, цілком зрозумілим буде включення окремих правових приписів щодо проведення РО спеціальних операцій в законодавство РБ, РФ та України. Звичайно, що ці операції можуть здійснюватись в крайніх випадках, наприклад, коли політична ціна є занадто значимою або під час виникнення прямої загрози державі ззовні, здійснення конкретних агресивних дій з боку інших держав тощо.
На нашу думку, однією з концептуальних складових розбудови РО є створення в їх структурах підрозділів, що беруть участь або безпосередньо здійснюють інформаційний вплив на об’єкти за кордоном, з метою отримання переваг чи досягнення домінування в інформаційній війні. З огляду на масштабне і небачене досі зростання застосування у світі інформаційних систем і технологій, можливостей їх використання в проведенні інформаційних війн, даний напрям діяльності зовнішньої розвідки важко переоцінити. Відомо, що інформаційна війна – це діяльність, що здійснюється державами, групами або окремими індивідами для отримання електронного доступу до інформаційних систем інших держав з метою отримання даних, їх використання, фабрикації чи виведення інформаційних систем з ладу, а також діяльність, яка спрямована на захист від подібних дій. Державні телекомунікації, транспорт, системи фінансових переказів, водо- і енергопостачання, ставши вкрай залежними від складної, пов'язаної на різних рівнях, структури автоматичної передачі інформації та інформаційного контролю, є тепер легко уразливими для комп’ютерного проникнення, використання і спотворення отриманої інформації вороже налаштованими державами, групами та окремими індивідами [15]. Звичайно, що захист як державних, так і приватних комп’ютерних мереж не входить до функціональності або напрямів діяльності розвідки, але збір відомостей про можливі загрози інформаційної війни з боку інших держав може стати необхідним підґрунтям для створення ефективної системи захисту найбільш важливих об’єктів державної інфраструктури. 
Аналіз нормативно-правових актів РБ та РФ свідчить про те, що прямих правових приписів на право проведення акцій як складових інформаційної війни у білоруських та російських РО немає. Але, факти дійсності говорять про інше. Так, контррозвідувальні органи США безпосередньо звинуватили російську розвідку про її незаконне втручання за допомогою хакерських атак у вибори президента Сполучених штатів у 2016 році. У своїй доповіді американська спецслужба повідомила ЗМІ, що «з високою часткою впевненості ГРУ (головне розвідувальне управління Міністерства оборони РФ – автор) використовувала хакера Guccifer 2.0, а також сайти DCLeaks.com і WikiLeaks, щоб зробити публічними вкрадені в ході кібератак дані, а також поширити їх в ЗМІ. Guccifer 2.0, який стверджував, що є незалежним румунським хакером, неодноразово протягом президентської гонки робив суперечливі і помилкові заяви про його ймовірну російську приналежність» [20].
Більш-менш схоже завдання щодо можливості проведення спеціального інформаційного впливу є в Законі України «Про розвідувальні органи України» − «здійснення спеціальних  заходів (курсив наш. – В. П.), спрямованих на підтримку національних інтересів і державної політики України» [14, ст. 4]. Можливо під «спеціальними заходами» можна, якимось чином, мати на увазі проведення акцій як складових інформаційної війни.
Дуже влучно з цього приводу висловився український вчений Г. В. Сасин. Зробивши висновок, що відносно України здійснюється неймовірно потужна інформаційна війна, він констатує, що «українська влада ніколи не здійснює контрнаступальних дій, а обмежується лише обороною». Тому, Г. В. Сасин висловлює пропозицію, що «наша держава має не лише оборонятися в інформаційній війні, а й вести наступальні дії по відношенню до агресора. Крім того, необхідним є вироблення стратегії і тактики ведення боротьби в інформаційному полі та утворити структуру, яка буде займатися аналізом та збором необхідної інформації для боротьби на «випередження супротивника» (курсив наш. – В. П.) [21, С. 22]. На нашу думку, немає сенсу створювати додатковий орган, коли вже існують потужні РО України, які цілком можуть з цим впоратися.

5.2 Шляхи удосконалення конституційного законодавства України у сфері розвідувальної діяльності

Дослідивши особливості правового регулювання організації діяльності РО, можна констатувати, що за період більш ніж 28-річного існування незалежних держав було зроблено багато для визначення правовими нормами їх цілей, призначення, завдань, функцій, повноважень, компетенції тощо. Всю сукупність нормативно-правових актів у сфері РД можна умовно поділити на три групи: основоположні, основні та інші.
У якості основоположних нормативно-правових актів, що безпосередньо регулюють діяльність РО, було прийняття Указу Президента РБ «Про питання зовнішньої розвідки» від 25 березня 2003 року [12] та Закону РФ «Про зовнішню розвідку» від 10 січня 1996 року [13]. Постійно вносилися зміни та доповнення до інших нормативно-правових актів, що мали опосередковане відношення до діяльності розвідки [22 – 29].
Але, для більш чіткого визначення місця і ролі РО в системі забезпечення національної безпеки, їх взаємодії з іншими державними та правоохоронними структурами дуже важливим було прийняття наступних основних законодавчих актів РФ:
–Указ Президента Російської Федерації «Про заходи щодо удосконалення державного управління в галузі безпеки Російської Федерації» від 11 березня 2003 року, № 308 [31];
–Федеральний Закон «Про федеральну службу безпеки» від 3 квітня 1995 року № 40–ФЗ [32];
–Федеральний Закон «Про безпеку» від 28 грудня 2010 року № 390–ФЗ [33];
–Укази Президента Російської Федерації «Про затвердження Концепції національної безпеки Російської Федерації» від 17 грудня 1997 року № 1300 [34], «Про Концепцію національної безпеки Російської Федерації» від 10 січня 2000 року №24 [35] та «Про Стратегію національної безпеки Російської Федерації до 2020 року» від 12 травня 2009 року № 537 [9];
–Указ Президента Російської Федерації від 19 липня 2004 року № 945 «Про затвердження Положення про Службу зовнішньої розвідки Російської Федерації» [36];
–Федеральний Закон «Про оперативно-розшукову діяльність» від 12 серпня 1995 року № 144–ФЗ [37];
–Федеральний Закон «Про статус військовослужбовців» від 27 травня 1998 року № 76–ФЗ [38];
–Указ Президента Російської Федерації «Про затвердження переліку інформації про діяльність Служби зовнішньої розвідки Російської Федерації, яка розміщується в інформаційно-телекомунікаційній мережі «Інтернет» від 10 серпня 2011 року № 1074 [39].
Подібні нормативно-правові акти були прийняті в РБ, серед яких до основних можна віднести:
–Закон Республіки Білорусь від 10 липня 2012 року № 390–З «Про органи державної безпеки Республіки Білорусь» [40];
–Указ Президента Республіки Білорусь від 9 листопада 2010 року № 575 «Про затвердження Концепції національної безпеки Республіки Білорусь» [8];
–Указ Президента Республіки Білорусь від 23 липня 2013 року № 325 «Про затвердження Положення про Комітет державної безпеки Республіки Білорусь» [41];
–Закон Республіки Білорусь від 15 липня 2015 року № 307–З «Про оперативно-розшукову діяльність» [42];
–Закон Республіки Білорусь від 11 листопада 2008 року № 454–З «Про органи прикордонної служби Республіки Білорусь» [43].
З огляду на кількість та змістовність перелічених вище нормативно-правових актів РБ та РФ, можна відверто сказати, що український законодавець зробив набагато більше. Так, відносно основоположних актів зараз в Україні діє два закони (в РБ та РФ діє по одному):
–Закон України «Про розвідувальні органи України» [14];
–Закон України «Про Службу зовнішньої розвідки України» [44].
Серед основних законодавчих актів України до сфери РД можна віднести наступні:
–Указ Президента України від 26 травня 2015 року № 287/2015 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 6 травня 2015 року «Про Стратегію національної безпеки України» [1];
–Указ Президента України від 24 вересня 2015 № 555/2015 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» [2];
–Указ Президента України від 14 березня 2016 року № 92/2016 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 4 березня 2016 року «Про Концепцію розвитку сектору безпеки і оборони України» [3];
–Указ Президента України від 15 березня 2016 року № 96/2016 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 27 січня 2016 року «Про Стратегію кібербезпеки України» [5];
–Указ Президента України від 30 січня 2015 року № 42/2015 «Про вдосконалення системи забезпечення керівництва, координації та контролю за діяльністю розвідувальних органів України» [7];
–Закон України від 18 лютого 1992 року № 2135–ХІІ «Про оперативно-розшукову діяльність» [45];
–Закон України від 26 грудня 2002 року № 374–ІV «Про контррозвідувальну діяльність» [46];
–Закон України від 19 червня 2003 року № 964–ІV «Про основи національної безпеки України» [47];
–Закон України від 10 березня 2003 року № 638–ІV «Про боротьбу з тероризмом» [48];
–Закон України від 19 червня 2003 року № 975–ІV «Про демократичний цивільний контроль над Воєнною організацією і правоохоронними органами держави» [49];
–Указ Президента України від 14 жовтня 2004 року № 1239/2004 «Про Службу зовнішньої розвідки України» [50];
–Указ Президента України від 17 липня 2006 року № 619 «Про Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби зовнішньої розвідки України» [51] тощо.
Стосовно основоположних нормативно-правових актів, на думку автора, з трьох держав найбільш оригінально зробила Україна, прийнявши крім загального Закону України «Про розвідувальні органи України» (далі Закон про РОУ) [14] окремий Закон України «Про Службу зовнішньої розвідки України» (далі – Закон про СЗРУ) [44]. До речі, білоруський законодавець стосовно правового регулювання діяльності органів зовнішньої розвідки взагалі обмежився лише президентським указом.
Дійсно, оскільки СЗР України (далі – СЗРУ) є самостійним державним органом, то цілком зрозумілим є те, що вона, на відміну від РО Міністерства оборони України та Державної прикордонної служби України, має користуватися у своїй діяльності окремим законодавчим актом. Таким чином, на відміну від РБ та РФ, в Україні існує два законодавчі акти, за якими має діяти СЗРУ, як основна розвідувальна структура держави. Не піддаючи сумніву необхідність та доцільність існування Закону про СЗРУ, проте у автора виникають деякі питання про співвідношення цих двох законів, можливості дотримання та одночасного виконання їх положень підрозділами СЗРУ, наявності можливих суперечностей в нормативних приписах тощо. Навіть поверхневе співставлення двох законів породжує кілька питань. 
По-перше, в преамбулі Закону про СЗРУ відсутня мета діяльності органу зовнішньої розвідки. Подібного не може бути, бо у кожного державного органу, а СЗРУ проголошено державним органом [44, ст. 1], мета діяльності обов’язково має бути. В цьому відношенні, можна було б послатися на Закон про РОУ, де мета визначена через «захист національних  інтересів України від зовнішніх загроз», але, на думку автора, було б краще для СЗРУ визначити для неї окрему мету, наприклад, через «забезпечення національної безпеки України від зовнішніх загроз», про що йшла мова у попередньому підрозділі дисертації.
По-друге, в Законі про РОУ в статті «Правова основа діяльності розвідувальних органів України» чомусь не визначено у якості однієї із складових правової основи міжнародні договори України, згода на обов’язковість яких надається Верховною Радою України. Натомість, ця складова дуже правильно визначена у Законі про СЗРУ. На думку автора, в обох законах обов’язково має бути під час визначення правової основи діяльності посилання на міжнародні договори, а також правовий припис щодо можливості кожному РО в межах своїх повноважень та відповідно до законодавства України видавати нормативно-правові акти, що регулюють їх діяльність. 
По-третє, в Законі про СЗРУ чомусь взагалі відсутня окрема стаття про принципи діяльності головного РО України. Натомість в Законі про РОУ принципів визначено аж вісім. На думку автора, в обох законах принципи діяльності мають визначатися обов’язково, але кількість їх доцільно скоротити до п’яти, залишивши наступні:
– законність; 
– повага і дотримання прав та свобод людини і громадянина;
– поєднання в межах, визначених законом, гласних та негласних методів і засобів;
– незалежність і оперативність у поданні розвідувальної інформації споживачам;
– демократичний цивільний контроль.
По-четверте, в обох Законах практично однаково і дослівно визначено одні й ті ж завдання. Виходить, що СЗРУ одна повністю виконує завдання, які визначено для всього розвідувального співтовариства України. На нашу думку, було б доцільно в Законі про СЗРУ лише послатися на завдання, які визначено у Законі про РОУ, а потім навести словосполучення, що повний перелік завдань для СЗРУ визначається у Положенні про її діяльність, яке затверджується Указом Президента України. Повністю статтю 3 Закону про СЗРУ можна було б визначити у наступній редакції: «Служба зовнішньої розвідки України крім завдань, позначених в Законі України «Про розвідувальні органи України», виконує також інші завдання, які визначаються у Положенні про СЗРУ…» − далі за текстом. 
По-п’яте, в Законі про СЗРУ яскраво виражено бланкетність. Наприклад, крім інших статей, де бланкетність часткова, в статтях 8 та 9 взагалі нічого нового не визначається, але повністю йдеться про посилання на інші закони України, а саме: на Закон України про РОУ, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» [52], та Закон України «Про демократичний цивільний контроль над Воєнною організацією і правоохоронними органами держави» [49]. Тому, на нашу думку, було б доцільним один раз послатися у преамбулі на Закон про РОУ, а потім вже визначати все інше.
По-шосте, у частині 2 статті 10 Закону про СЗРУ йдеться про те, що «Служба зовнішньої розвідки України стосовно завдань, прав і обов’язків є правонаступником розвідувального органу Служби безпеки України (курсив наш. – В.П.), який ліквідовано». На нашу думку, було б доцільним ці завдання, права і обов’язки визначити правовими приписами саме у новоприйнятому Законі про СЗРУ. 
Враховуючи досвід білоруського та російського законодавців, можна у якості шляхів удосконалення правового регулювання організації та діяльності органів зовнішньої розвідки України в Закон про РОУ запропонувати наступне:
– ввести та використовувати нову категорію «суб’єкти зовнішньої розвідки України», до яких віднести СЗРУ, як самостійну розвідувальну структуру, Міністерство оборони України та Державну прикордонну службу України, до складу яких входять відповідні РО (ГУР МО та розвідувальний орган Держприкордонслужби). Це надасть можливість у Законі про РОУ чітко розмежувати компетенцію всіх суб’єктів, визначити координацію їхньої діяльності з боку керівництва держави та взаємодію між ними, права і обов’язки кожного РО з урахуванням компетенції відомчої структури, до якої він входить, питання загального керівництва суб’єктами зовнішньої розвідки з боку президента та безпосереднього управління РО з боку керівників суб’єктів;
– до «суб’єктів зовнішньої розвідки України», на думку автора, доцільно на законодавчому рівні віднести Службу безпеки України (далі – СБУ) з тим, щоб її окремі оперативні підрозділи подібно підрозділам Сил спеціальних операцій Збройних Сил України були віднесені на законодавчому рівні до заходів добування розвідувальної інформації та проведення спеціальної розвідки [53, п. 3]. Дійсно, СБУ для захисту «державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, економічного, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці, .. попередження, виявлення, припинення та розкриття злочинів проти миру і безпеки людства, тероризму, корупції та організованої злочинної діяльності у сфері управління і економіки та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України» [54, ст. 2] вкрай важливо застосовувати методи РД. 
Якщо уважно проаналізувати вище перелічені завдання СБУ, то стає цілком очевидним, що вирішити їх без проведення РД неможливо! На нашу думку, Закон про РОУ доцільно доповнити наступним правовим приписом: «Розвідувальна діяльність Центральним управлінням та підпорядкованими йому регіональними органами, органами військової контррозвідки Служби безпеки України здійснюється у взаємодії із органами зовнішньої розвідки України та відповідно до Закону України «Про Службу безпеки України». Цілком зрозуміло, що відповідне доповнення необхідно внести і в статтю 25 «Права Служби безпеки України» Закону України «Про Службу безпеки України» у наступній редакції (як можливий варіант): «в інтересах контррозвідки і оперативно-розшукової діяльності для своєчасного виявлення, попередження та припинення розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб на державний суверенітет, конституційний лад, територіальну цілісність, економічний, науково-технічний і оборонний потенціал України, законні інтереси держави та права громадян, а також для попередження, виявлення, припинення та розкриття злочинів проти миру і безпеки людства, тероризму, корупції та організованої злочинної діяльності у сфері управління і економіки та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України здійснювати розвідувальну діяльність у взаємодії із органами зовнішньої розвідки України відповідно до Закону України «Про розвідувальні органи України». Також, в Законі України «Про Службу безпеки України» необхідно прописати правовою нормою, що порядок взаємодії оперативних підрозділів СБУ, уповноважених на проведення розвідувальних заходів, з іншими органами зовнішньої розвідки України визначається законодавством та угодами, що укладаються на підставі цього законодавства між ними або спільними нормативно-правовими актами.
Декілька слів стосовно визначення правовими приписами завдань для органів зовнішньої розвідки. Автор у попередніх параграфах вже зазначав, що в сучасних умовах безпрецедентних терористичних загроз ззовні кожна провідна держава світу все більше намагається націлити на боротьбу з тероризмом сили і засоби РО. Дуже категорично, але на нашу думку цілком правильно, в цьому сенсі висловився науковець М. Ю. Дундуков: «тенденцію до все більш активного використання потенціалу розвідувальних служб для вирішення найбільш складних завдань у сфері правоохоронної діяльності потрібно розглядати як загально історичну закономірність (курсив наш. – В.П.), яка з високою часткою ймовірності буде повторюватися (або вже повторюється) в національній практиці інших держав» [55].
Стосовно боротьби або участі у боротьбі із тероризмом, розповсюдженням наркотиків, трансграничною організованою злочинністю, незаконною міграцією тощо ані в білоруському ані в російському законодавстві про діяльність РО не йдеться. Як зазначав автор раніше у якості позитивного моменту, з трьох країн лише український законодавець визначив для своїх національних органів зовнішньої розвідки завдання у сфері правоохоронної діяльності, але частково, додавши до слова «боротьба» слово «участь». Так, в Законі України «Про розвідувальні органи України» серед завдань знаходимо таке: «участь  у  боротьбі (курсив наш. – В.П.) з тероризмом, міжнародною організованою злочинністю, незаконним обігом наркотичних засобів, незаконною торгівлею зброєю і технологією її виготовлення, незаконною міграцією» [14, ст. 4]. Але, чомусь в Проекті Закону України «Про розвідку» (станом на 22.03.2017) законодавець діяльність органів зовнішньої розвідки у сфері правоохоронної діяльності із завдань «прибрав» і визначив цей напрям через функцію. Так, в статті 9 проекту «Основні функції розвідувальних органів» серед інших функцій знаходимо: «5) участь у боротьбі з тероризмом, транснаціональною організованою злочинністю та іншою злочинною діяльністю, що становить зовнішню загрозу національній безпеці України» [16, ч.1, п.5]. На думку автора, ця функція все ж таки має бути визначена як завдання. Більш того, можна подумати і про те, що в цьому правовому приписі слово «участь» є зайвим!
Автор вважає за доцільне особливо зупинитися на проблемі методів і засобів РД. В Указі Президента РБ «Про питання зовнішньої розвідки» [12] про методи і засоби взагалі не йдеться. В Законі України «Про розвідувальні органи України» методи і засоби РД ототожнюються  із методами і засобами ОРД: «для виконання покладених на розвідувальні органи України завдань щодо отримання розвідувальної інформації, забезпечення безпеки розвідувальних заходів, захисту своїх сил, засобів та інформаційних систем і обліків, а також джерел розвідувальної інформації вони застосовують методи і засоби оперативно-розшукової діяльності (курсив наш. – В.П.) у порядку, визначеному в Законі України «Про оперативно-розшукову діяльність» [14, ст. 5]. Тобто, український законодавець фактично не визнає методи і засоби РД та наголошує для здійснення розвідки використовувати виключно методи і засоби ОРД! Але, виникає питання, яке автор детально досліджував в четвертому розділі дисертації. За результатами дослідження автор зробив висновок, що дія українського оперативно-розшукового законодавства обмежується у просторі територією держави і територією дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном (так звана територія зі статусом екстериторіальності). Тому, за межами цих територій використовувати методи і засоби оперативно-розшукової діяльності з юридичної точки зору некоректно, а фактично й неможливо, натомість методи і засоби РД (або розвідувальні методи) використовувати цілком правомірно та припустимо.
На думку автора, стосовно методів і засобів більш розумно визначився російський законодавець, який у статті 13 Закону РФ «Про зовнішню розвідку» [13] наголосив, що «в процесі розвідувальної діяльності органи зовнішньої розвідки можуть використовувати гласні та негласні методи і засоби, особливий характер яких визначається умовами цієї діяльності (курсив наш – В.П.)». Тобто, методи і засоби РД носять особливий характер, а відтак вони не мають бути розголошені зовні, у тому числі і в законі. Швидше за все, розвідувальні методи та засоби перелічені та розкриті у закритих відомчих нормативно-правових актах або в Положенні про СЗР РФ, котре теж закрито від громадськості. Це абсолютно правильно, оскільки методи і засоби РД, особливо тактичні прийоми застосування агентури у різних умовах дійсності, складають державну таємницю і не підлягають розголошенню: «зміст нормативно-правових актів з питань застосування негласних методів і засобів розвідувальної діяльності становить державну таємницю (курсив наш. – В.П.)» [13, ч.6, ст. 13]. Тому, в частині 3 статті 13 Закону РФ «Про зовнішню розвідку» цілком справедливо визначено, що «застосування методів і засобів розвідувальної діяльності відносно громадян Російської Федерації на території Російської Федерації не допускається (курсив наш. – В. П.)». З іншого боку, «забезпечення власної безпеки здійснюється органами зовнішньої розвідки.. відповідно до Федерального Закону «Про оперативно-розшукову діяльність» [13, ч.7, ст. 13]. Відтак, за російським законодавством методи і засоби ОРД використовуються виключно для забезпечення власної безпеки і тільки на території РФ, в тому числі й на території дипломатичних представництв та консульських установ. 
На думку автора, все те, що було зазначено вище відносно методів та засобів, доцільно застосувати у подальших кроках удосконалення національного українського законодавства. Нажаль, у проекті нового Закону України «Про розвідку» немає окремої статті про методи і засоби розвідувальної діяльності, а в частині 1 статті 18 цього проекту є лише згадка на те, що «розвідувальні органи для виконання покладених на них завдань та здійснення функцій.. проводять у встановленому актами цих органів порядку розвідувальні заходи (курсив наш. – В.П.)» [16].
Оскільки РД неможлива без співробітників розвідки, автор вважає за доцільне в цьому сенсі сказати декілька слів про досвід правового регулювання соціального захисту співробітників кадрового складу органів зовнішньої розвідки за законодавством РБ та РФ, який, на думку автора, доцільно перейняти та втілити в українське законодавство. 
По-перше, доцільно прямо і безпосередньо в Законі України «Про розвідувальні органи України» [14] без відсилання до інших нормативно-правових актів і без формулювань типу «визначається відповідно до законодавства України» або «в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України» визначати повне компенсування шкоди або вказувати конкретні цифри (календарні роки або місяці, коефіцієнти, кількість окладів грошового утримання тощо) щодо:
– граничного віку перебування на військовій службі для військовослужбовців-офіцерів РО;
– розміру обов’язкового державного особистого страхування:
– шкоди, яка була заподіяна здоров’ю співробітника кадрового складу або члену його сім'ї у зв’язку із здійсненням РД, а також розмір одноразової грошової виплати, залежно від ступеню втрати працездатності;
– взяття державою на себе, у разі загибелі (смерті) співробітника РО або члена його сім’ї у зв’язку із здійсненням зовнішньої розвідки, всіх витрат з підготовки до перевезення і з перевезення тіла (останків) до місця поховання, обумовленого в заповіті або зазначеного близькими родичами (у разі їх відсутності - керівництвом розвідувальної служби), а також витрати з його (їх) поховання;
– зарахування співробітнику РО при призначенні пенсії у вислугу років на пільгових умовах строків перебування його під вартою і в місцях позбавлення волі на території іншої держави (наприклад, один місяць перебування під вартою і в місцях позбавлення волі − за 3 місяці вислуги);
– розміру одноразової виплати родині загиблого співробітника РО, а також можливості родині загиблого користуватися іншими соціальними гарантіями при вирішенні питань соціально-побутового забезпечення в порядку, що встановлюється законодавством.
По-друге, з метою закріплення в розвідувальних структурах досвідчених фахівців та створення належних умов для передачі досвіду молодим співробітникам розвідки доцільно в Законі України «Про розвідувальні органи України» визначити правовим приписом можливість продовження строку перебування на військовій службі військовослужбовцям, які досягли граничного віку, а також можливість укладення нового контракту із співробітниками розвідки на умовах, які визначаються нормативно-правовими актами РО.
По-третє, надати право на законодавчому рівні керівникам органів зовнішньої розвідки визначати порядок та умови, за яких військовослужбовці, державні цивільні службовці і працівники РО можуть встановлювати контакти з особами, щодо яких наперед відомо, що вони є іноземними громадянами, звертатися в закордонні засоби масової інформації, іноземні, міжнародні організації, некомерційні організації, які виконують функції іноземного агента, а також розміщувати свої персональні дані в соціальних мережах, блогах (мікроблогах) та інших мережевих спільнотах інформаційно-телекомунікаційної мережі «Інтернет».
По-четверте, доцільно правовою нормою у Законі України «Про розвідувальні органи України» заборонити військовослужбовцям та державним цивільним службовцям органів зовнішньої розвідки, їх подружжю і неповнолітнім дітям відкривати та мати рахунки (вклади), зберігати готівкові грошові кошти і цінності в іноземних банках, розташованих за межами території України, володіти і (або) користуватися іноземними фінансовими інструментами, якщо це не обумовлено вирішенням завдань РД.
Співробітники кадрового складу РО, безперечно, є основною силою розвідки, але серед інших сил та засобів особливу роль відіграють особи, які співробітничають з нею на конфіденційній основі. Вони являють собою той інструмент, без котрого не можлива РД. Як воїн без зброї стає звичайним громадянином, одягнутим у форму, так і розвідник без таких осіб перетворюється у звичайного клерка державної структури. Тому, визначення правовими приписами правового та соціального захисту осіб, залучених до конфіденційного співробітництва, має бути пріоритетом або на одному з перших місць в нормативно-правових актах про РД.
У третьому розділі дисертації вже зазначалося, що правове становище та соціальний захист осіб, які на конфіденційній основі сприяють органам зовнішньої розвідки, законодавцями РБ та РФ визначені доволі поверхового. Основний позитивний момент, який було б доцільним врахувати та втілити в українське законодавство, пов’язаний із можливістю надання особі, яка сприяла на конфіденційній основі РО, громадянство держави, на яку ця особа фактично працювала. До речі, дивно, що в чинному Законі України «Про розвідувальні органи України» досі цього положення немає. Але український законодавець нарешті цей момент намагається врахувати і в останньому проекті Закону України «Про розвідку» доволі вдало зробив спробу визначити цей момент правовою нормою: «залучені до конфіденційного співробітництва особи, які не є громадянами України за їх клопотанням можуть бути прийнятими до громадянства України відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про громадянство України» або отримати статус біженця чи притулок в Україні» [16, ст. 44]. Дійсно, Закон України «Про громадянство України» надає виключне право на отримання громадянства України без будь-яких застережень особам, якщо вони мають «визначні заслуги перед Україною.., і прийняття яких становить державний інтерес для України»[56, ч.3, ст. 9]. Це стало можливим лише після прийняття Закону України від 28.01.2016 «Про внесення змін до статті 9 Закону України «Про громадянство України» щодо встановлення спрощеного порядку прийняття до громадянства України іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу у Збройних Силах України» [57].
У якості позитивного досвіду із білоруського та російського законодавства доцільно запозичити також можливість надання особам, які тривалий час на конфіденційній основі сприяли розвідці та отримали громадянство держави, на користь якої вони працювали, пенсійного забезпечення, а також можливість морального заохочення або представлення до нагородження державними нагородами. 
Але, на нашу думку, в законодавство про РД крім питань соціального захисту обов’язково треба включати правові приписи щодо прав і обов’язків осіб, які надали згоду на конфіденційне співробітництво. Цього взагалі немає ані в білоруському та російському законодавстві, ані в законодавстві України. Про це вже зазначалося у третьому розділі дисертації. Так, стосовно прав доцільно в нормативно-правовий акт включити:
– право на конфіденційне сприяння;
– право на добровільність конфіденційного сприяння; 
– право на негласність сприяння;
– право на безпеку сприяння;
– право на правову підтримку під час сприяння;
– право на отримання інформації про результати сприяння (в межах дотримання правил конспірації);
– право на захист від неправомірної поведінки посадових осіб РО аж до звернення в судові інстанції.
Стосовно основних обов’язків осіб, які надали згоду на конфіденційне співробітництво з органами зовнішньої розвідки, можна і доцільно закріпити у законодавстві наступні положення:
– обов’язок правомірного і належного виконання покладених на особу повноважень або положень контракту;
– обов’язок збереження в таємниці відомостей, які стали відомими особі в ході підготовки або проведення розвідувальних заходів, а також  обов’язок щодо дотримання правил конспірації;
– обов’язок надання повної і правдивої інформації РО;
–	 обов’язок узгоджувати свої наміри, дії і вчинки з розвідником, або з представником РО.
Декілька слів щодо динаміки внесення змін або доповнень до вже прийнятих нормативно-правових актів у сфері РД.
Законодавці РБ та РФ на виконання волі керівників своїх країн усіляко намагаються пристосувати розроблені в перші роки незалежності нормативно-правові акти про розвідку до сучасних внутрішньо – та зовнішньополітичних векторів розвитку Білорусі та Росії. Інакше кажучи, робиться все можливе для «консервації» законодавства без перспектив його перегляду або кардинальної зміни. Про це свідчить законодавча практика. Так, з 2003 року, тобто з часу підписання Президентом РБ Указу «Про питання зовнішньої розвідки» [12], впродовж майже п’ятнадцяти років до нього не було внесено жодних змін чи доповнень. Двічі за цей період розробку проекту Закону РБ «Про зовнішню розвідку» включали до урядової Програми розробки та видання нормативно-правових актів, однак досі цього закону немає. До Закону РФ «Про зовнішню розвідку» від 8 грудня 1995 року [13] за більш ніж двадцять років було внесено лише вісім доповнень, які в основному торкалися другорядних питань організації та діяльності російських органів зовнішньої розвідки (уточнення порядку взаємодії з ФСБ РФ, органами державної охорони, закордонними спецслужбами; деякі питання фінансового та матеріально-технічного забезпечення; уточнення сфер діяльності РО та взаємовідносин з державними органами виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями; питання посилення соціального статусу та правового захисту співробітників розвідки тощо) [22 – 29].
На відміну від РБ та РФ український законодавець після прийняття Закону України «Про розвідувальні органи України» від 22 березня  2001 року [14] вніс до нього дванадцять поправок і доповнень. Кожна поправка або нова редакція статті торкалися не другорядних, а найважливіших сторін РД. Так, Законом України від 7 липня 2016 року № 1437–VIII до чинного Закону [14] було внесено доповнення про спеціальну розвідку, під якою розуміють «комплекс заходів і дій для добування, опрацювання і доведення розвідувальної інформації в інтересах підготовки та ведення (підтримки) операцій, бойових і спеціальних дій з використанням визначених способів добування відомостей, у тому числі встановлення конфіденційного співробітництва з особами за добровільною згодою» [30]. Фактично цей Закон розширив коло РО, до яких було внесено органи військового управління розвідки та військові частини розвідки Збройних Сил України, Сили спеціальних операцій Збройних Сил України. Відповідно до закону вони «можуть залучатися до заходів добування розвідувальної інформації з метою підготовки держави до оборони, підготовки та проведення спеціальних операцій та/або спеціальних дій, забезпечення готовності Збройних Сил України до оборони держави. Сили спеціальних операцій Збройних Сил України здійснюють спеціальну розвідку (курсив наш. – В.П.)» [30, п. 3]. Крім того, 2005 року було розроблено та прийнято Закон України «Про Службу зовнішньої розвідки України», аналогу якому немає ані в РБ, ані в РФ. Як зазначалося вище, протягом останніх семи років український законодавець намагався розробити нову редакцію закону про організацію і діяльність органів зовнішньої розвідки, останнім варіантом якого є проект Закону України «Про розвідку» [16]. Це переконливо свідчить про те, що для українського законодавця правове регулювання організації і діяльності розвідки є перманентним процесом, що він оперативно відгукується на політичні зміни навколо України, перебуває в постійному пошуку інноваційних методів удосконалення законодавства у сфері РД.
Основні матеріали пьятого розділу опубліковані у наукових статтях автора [58 - 64] та в одноосібному монографічному дослідженні [65].
Висновки до розділу. Дослідивши зазначені у розділі питання, можна констатувати:
1. Концептуальні підходи подальшого розвитку правового регулювання організації діяльності РО України суттєво відрізняються від підходів законодавців інших країн. Якщо в Україні основний курс на майбутнє передбачає законодавче забезпечення повного реформування системи силових відомств, у тому числі й зовнішньої розвідки, на принципах та стандартах Європейського Союзу та країн-членів НАТО, у той же час законодавці країн пострадянського простору намагаються лише удосконалювати діючі нормативно-правові акти, зберігаючи існуючу правову основу та пристосовуючи її відповідно до нових політичних прагнень керівництва двох держав.
2. Виходячи з визначених концептуальних підходів, законодавцям України доцільно ретельно переглянути або прийняти нові редакції основоположних нормативно правових актів, в яких врахувати досвід законотворців інших країн, а саме: ввести та використовувати у законодавстві нову категорію «суб’єкти зовнішньої розвідки України»; до суб’єктів зовнішньої розвідки на законодавчому рівні віднести Службу безпеки України; більш повно визначити правовими приписами соціальний та правовий захист співробітників розвідки, права та обов’язки осіб, що співпрацюють із розвідкою на конфіденційній основі.

Список використаних джерел 
1.	Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 6 травня 2015 року «Про Стратегію національної безпеки України»: уведено в дію та затв. Стратегію національної безпеки України Указом Президента України від 26 травня 2015 року № 287/2015. Офіційний вісник України. 2015. № 43. Ст. 1353.
2.	Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України»: уведено в дію та затв. нову редакцію Воєнної доктрини України Указом Президента України від 24 вересня 2015 року № 555/2015. Офіційний вісник України. 2015. № 78. Ст. 2592.
3.	Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 4 березня 2016 року «Про Концепцію розвитку сектору безпеки і оборони України»: уведено в дію та затв. Концепцію розвитку сектору безпеки і оборони України Указом Президента України від 14 березня 2016 року № 92/2016. Офіційний вісник України. 2016. № 23. Ст. 898.
4.	Про національну безпеку України: Закон України від 21 червня 2018 р. № 2469-VIII. URL:  https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/2469-19
5.	Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 27 січня 2016 року «Про Стратегію кібербезпеки України»: уведено в дію та затв. Стратегію кібербезпеки України Указом Президента України від 15 березня 2016 р. № 96/2016. URL: http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/96/2016
6.	Про Річну національну програму під егідою Комісії Україна - НАТО на 2019 рік: Указ Президента України від 10.04.2019 р. № 117/2019. URL: https://www.president.gov.ua/documents/1172019-26450
7.	Про вдосконалення системи забезпечення керівництва, координації та контролю за діяльністю розвідувальних органів України: Указ Президента України від 30.01.2015 р. № 42/2015. URL: https://www.president.gov.ua/documents/422015-18360
8.	Концепция национальной безопасности Республики Беларусь: утв. Указом Президента Республики Беларусь от 9 ноября 2010 г. № 575. URL: http://www.pravo.by/world_of_law/text.asp?RN=P31000575
9.	Стратегия национальной безопасности Российской Федерации: затв. Указом Президента Российской Федерации от 31 декабря 2015 г. № 683. URL: https://rg.ru/2015/12/31/nac-bezopasnost-site-dok.html (дата звернення: 08.09.2017).
10.	Матеріали Мюнхенської конференція з безпеки 2007 року. URL: http://www.rbc.ru/politics/10/02/2017/589c685e9a794740bb9e8e7c?utm_source=newsmail&utm_medium=news&utm_campaign=news_mail1
11.	Грачев С. И., Попов А. С. Французская разведка в государственной конструкции антитерроризма. Гуманитарные, социально-экономические и общественные науки. 2015. Вып. № 11. Том 3. С. 62 – 65. URL: http://cyberleninka.ru/
12.	О вопросах внешней разведки: Указ Президента Республики Беларусь от 25 марта 2003 г. № 116. URL: http://pravo.levonevsky.org/
13.	О внешней разведке: Федеральный Закон Российской Федерации от 10 января 1996 г., № 5–ФЗ.  URL: http://www.lawrussia.ru/.
14.	Про розвідувальні органи України: Закон України від 22 березня 2001 року № 2331–ІІІ. Відомості Верховної Ради України.  2001. № 19. Ст. 94.
15.	Деятельность спецслужб и демократический контроль – точка зрения профессионала / Женевский центр демократического контроля над деятельностью вооруженных сил. Вестник  № 3. URL: file:///C:/Users/VVP/Downloads/op03_intelligence-practice_ru.pdf.
16.	Про розвідку: проект Закону України (станом на 22.03.2017). Вих. РНБОУ № 471/24-10/2-17 від 23.03.2017р.; вх. СЗРУ № 1378/п від 24.03.2017р.; вх. ІСЗРУ № 418 від 28.03.2017р.
17.	Дундуков М. Ю. Разведка в государственном механизме США (историко-правовой аспект): автореф. дис. … д-ра юрид. наук: 12.00.01. Москва, 2015. 49 с. URL: http://www.law.edu.ru/book/book.asp?bookID=1600713.
18.	Михайленко А. Н. Разведывательная деятельность в современном мире. ОБОЗРЕВАТЕЛЬ-OBSERVER. 12/2012. URL: http://www.slideshare.net/anmikh/ss-16161888.
19.	Розвідувальні служби іноземних держав / Збірник законодавчих актів. Київ: Вид-во НА СБ України, 2003. 232 с.
20.	Разведка США обнародовала доклад о «вмешательстве России» в выборы. Подробнее на РБК. URL: http://www.rbc.ru/politics/07/01/2017/587007609a794793e714b5bb
21.	Сасин Г. В. Інформаційна війна: сутність, засоби реалізації, результати та можливості протидії (на прикладі російської експансії в український простір). Журнал ГРАНІ. березень 2015. № 3 (119). С. 18 – 23. URL: file:///C:/Users/VVP/Downloads/Grani_2015_3_5.pdf
22.	О внесении изменений и дополнений в отдельные законодательные акты Российской Федерации в связи с принятием Федерального закона «О государственной дактилоскопической регистрации в Российской Федерации»: Федеральный закон Российской Федерации от 7 ноября 2000 № 135–ФЗ (последняя редакция). URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_29106/
23.	О внесении изменений и дополнений в некоторые законодательные акты Российской Федерации, признании утратившими силу отдельных законодательных актов Российской Федерации, предоставлении отдельных гарантий сотрудникам органов внутренних дел, органов по контролю за оборотом наркотических средств и психотропных веществ и упраздняемых федеральных органов налоговой полиции в связи с осуществлением мер по совершенствованию государственного управления: Федеральный закон Российской Федерации от 30 июня 2003 № 86–ФЗ (ред. от 03.07.2016) (с изм. и доп., вступ. в силу с 04.07.2016). URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_42941/
24.	О внесении изменений в законодательные акты Российской Федерации и признании утратившими силу некоторых законодательных актов Российской Федерации в связи с принятием федеральных законов «О внесении изменений и дополнений в Федеральный закон «Об общих принципах организации законодательных (представительных) и исполнительных органов государственной власти субъектов Российской Федерации» и «Об общих принципах организации местного самоуправления в Российской Федерации»: Федеральный закон Российской Федерации от 22 августа 2004 № 122–ФЗ (последняя редакция) URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_49025/ (дата звернення: 14.08.2017).
25.	О внесении изменений в Федеральный закон «О внешней разведке»: Федеральный закон Российской Федерации от 14 февраля 2007 № 20–ФЗ. URL: http://pravo.gov.ru/proxy/ips/?docbody=&nd=102111944&rdk=&backlink=1
26.	О внесении изменений в Федеральный закон «О государственной охране» и отдельные законодательные акты Российской Федерации: Федеральный закон Российской Федерации от 8 декабря 2011 № 424–ФЗ (последняя редакция). URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_122978/ (дата звернення: 14.08.2017).
27.	О внесении изменений в отдельные законодательные акты Российской Федерации: Федеральный закон Российской Федерации от 23 июня 2014 № 159–ФЗ (последняя редакция).  URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_164510/(дата звернення: 14.08.2017).
28.	О внесении изменений в отдельные законодательные акты Российской Федерации: Федеральный закон Российской Федерации от 30 декабря 2015 г. № 468–ФЗ. URL: http://giod.consultant.ru/documents/3707171
29.	О внесении изменений в Федеральный закон «О противодействии терроризму» и отдельные законодательные акты Российской Федерации в части установления дополнительных мер противодействия терроризму и обеспечения общественной безопасности: Федеральный закон Российской Федерации от 6 июля 2016 № 374–ФЗ. URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_201078/
30.	Про внесення змін до деяких законів України щодо Сил спеціальних операцій Збройних Сил України: Закон України. Відомості Верховної Ради. 2016. № 33. Ст.564. 
31.	О мерах по совершенствованию государственного управления в области безопасности Российской Федерации: Указ Президента Российской Федерации от 11 марта 2003 г. № 308. URL: http://www.consultant.ru/cons/cgi/online.cgi?req=doc&base=
32.	Об органах федеральной службы безопасности в Российской Федерации: Федеральный закон Российской Федерации от 3 апреля 1995 г., № 40–ФЗ. URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_6300/
33.	О безопасности: Федеральный закон Российской Федерации от 28 декабря 2010 г. № 390–ФЗ (с изменениями и дополнениями). URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_108546/ (дата звернення: 14.08.2017).
34.	Концепция национальной безопасности Российской Федерации: утв. Указом Президента Российской Федерации от 17 декабря 1997 г. № 1300.  Собрание законодательства Российской Федерации. 1997. № 52. Ст. 5909.
35.	Концепция национальной безопасности Российской Федерации: утв. Указом Президента Российской Федерации от 10 января 2000 г. № 24. Собрание законодательства Российской Федерации. 2000. № 2. Ст. 170.
36.	Положение о Службе внешней разведки Российской Федерации: утв. Указом Президента Российской Федерации от 19 июля 2004 г. № 945. «Вопросы Федеральной службы безопасности Российской Федерации». URL: //http://docs.cntd.ru/document/902212951
37.	Об оперативно-розыскной деятельности: Федеральный закон Российской Федерации от 12 августа 1995 № 144–ФЗ (последняя редакція) URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_7519/ (дата звернення: 15.08.2017).
38.	О статусе военнослужащих: Федеральный закон Российской Федерации от 27 мая 1998 № 76–ФЗ «» (последняя редакция) URL: http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_18853/ (дата звернення: 15.08.2017).
39.	Перечень информации о деятельности Службы внешней разведки Российской Федерации, размещаемой в информационно-телекоммуникационной сети «Интернет»: утв. Указом Президента Российской Федерации от 10 августа 2011 г. № 1074 (в редакции Указа Президента Российской Федерации от 30.09.2013 г. № 743). URL: http://kremlin.ru/acts/bank/33795
40.	Об органах государственной безопасности Республики Беларусь: Закон Республики Беларусь от 10 июля 2012 г. № 390–З.   URL: http://www.kgb.by/ru/zakon390-3/
41.	Положение о Комитете государственной безопасности Республики Беларусь: утв. Указом Президента Республики Беларусь от 23 июля 2013 г. № 325. URL: http://www.kgb.by/ru/ukaz325/
42.	Об оперативно-розыскной деятельности: Закон Республики Беларусь от 15 июля 2015 г. № 307–З. URL: http://kgb.by/ru/zakon289-3/
43.	Об органах пограничной службы Республики Беларусь: Закон Республики Беларусь от 11 ноября 2008 г. № 454 – З. URL: http://www.pravo.by/main.aspx?guid=3871&p0=H10800454
44.	Про Службу зовнішньої розвідки України: Закон України від 1 грудня 2005 року № 3160–IV. Відомості Верховної Ради України. 2006. № 8. Ст. 94.
45.	Про оперативно-розшукову діяльність: Закон України від 18 лютого 1992 року № 2135–ХІІ. Відомості Верховної Ради України. 1992. № 22. Ст. 303.
46.	Про контррозвідувальну діяльність: Закон України  від 26 грудня 2002 року № 374–IV. Відомості Верховної Ради України.  2003. № 12. Ст. 89. 
47.	Про основи національної безпеки України: Закон України від 19 червня 2003 року № 964–IV. Відомості Верховної Ради України. 2003. № 39. Ст. 351. 
48.	Про боротьбу з тероризмом: Закон України від 20 березня 2003 року № 638-IV. Відомості Верховної Ради України. 2003. № 25. Ст. 180. 
49.	Про демократичний цивільний контроль над Воєнною організацією і правоохоронними органами держави: Закон України від 19 червня 2003 року № 975- IV. Відомості Верховної Ради України. 2003. № 46. Ст. 366. 
50.	Про Службу зовнішньої розвідки України: Указ Президента України від 14 жовтня 2004 року № 1239/2004. URL: http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/1239/2004
51.	Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби зовнішньої розвідки України: затв. Указом Президента України від 17 липня 2006 року № 619. URL: http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/619/2006
52.	Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей: Закон України від 20 грудня 1991 року № 2011–ХІІ. Відомості Верховної Ради України. 1992. № 15. Ст.190. 
53.	Про внесення змін до деяких законів України щодо Сил спеціальних операцій Збройних Сил України: Закон України від 7 липня 2016 року № 1437–VІІІ. URL: http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T161437.html 
54.	Про Службу безпеки України: Закон України від 25 березня 1992 року № 2229–ХІІ. Відомості Верховної Ради України. 1992. № 27. Ст. 382. 
55.	Дундуков М. Ю. Основные задачи разведки США. URL: http://observer.materik.ru/observer/N9_2005/9_12.HTM
56.	Про громадянство України: Закон України від 18 січня 2001 року № 2235-ІІІ. Відомості Верховної Ради України. 2001.  № 13. Ст. 65. 
57.	Про внесення змін до статті 9 Закону України «Про громадянство України» щодо встановлення спрощеного порядку прийняття до громадянства України іноземців та осіб без громадянства, які проходять військову службу у Збройних Силах України: Закон України від 28 січня 2016 року № 957–VIII. URL: http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T160957.html
58.	Прощаєв В. В. Конституційне забезпечення державного нагляду за діяльністю зовнішньої розвідки: порівняльно-правовий аналіз. Прикарпатський юридичний вісник.  Збірник наукових праць, наукове-практичне видання. Випуск 1 (26), 2019. С. 39 – 43.
59.	Прощаєв В. В. Конституційні засади організації та діяльності розвідувальних органів України. Науковий журнал «Recht der Osteuropäischen Staaten (ReOS)» № 1/2019. С. 148 – 151. 
60.	Прощаев В. В. Конституційно-правовий статус глави держави у сфері розвідувальної діяльності: порівняльно-правовий аналіз. Научно-практическое правовое издание. «Національний юридический журнал: теорія и практика», «Jurnalul juridic national: teorie si practica», «National law journal: theory and practice», № 4 (38), 2019. С.38 – 42.
61.	Прощаєв В. В. Інформаційна безпека у діяльності зовнішньої розвідки за законодавством Російської Федерації. Актуальні проблеми управління інформаційною безпекою держави. Збірник матеріалів ІХ Всеукраїнської науково-практичної конференції (м. Київ, 30 березня 2018 року). Вид-во НА СБ України. С. 137 – 139.
62.	Прощаєв В. В. Законодавчі засади інформаційної безпеки у сфері діяльності розвідувальних органів Республіки Білорусь. Актуальні проблеми управління інформаційною безпекою держави. Збірник матеріалів Х Всеукраїнської науково-практичної конференції (м. Київ, 7 квітня 2019 року). Вид-во НА СБ України. С. 110 -112 .
63.	Прощаєв В. В. Законодавство Придністровської Молдавської Республіки та України у сфері розвідувальної діяльності: порівняльний аспект. «Пріоритети розвитку юридичних наук у ХХІ столітті»: Матеріали міжнародної науково-практичної конференції (м. Одесі, Україна, 12-13 квітня 2019 р.). Одеса: ГО «Причорноморська фундація права», 2019. С. 9 – 12.
64.	Прощаєв В. В. Концептуальні засади реформування зовнішньої розвідки України. «Конституційний концепт реформ в Україні». Матеріали науково-практичної конференції Інституту законодавства Верховної Ради України з нагоди 23-ої річниці Конституції України. 2019. С. 37-40.
65.	Прощаєв В. В. Розвідувальні органи як органи державної влади: теоретико-методологічний аспект: Монографія. Київ: ФОП Кандиба Т. П., 2019. – 312 с.

ВИСНОВКИ
У дисертаційній роботі шляхом порівняльно-правового аналізу законодавства провідних країн світу здійснено теоретичне дослідження та нове вирішення проблеми конституційно-правового регулювання організації та діяльності розвідувальних органів. Одержані дослідницькі результати підтвердили правомірність вихідних положень, покладених в його основу, а реалізація мети і завдань дослідження дала змогу сформулювати такі узагальнені висновки і рекомендації:
1.	Аналіз наукової літератури вітчизняних та зарубіжних авторів засвідчує наявність широкого спектру досліджуваних проблем щодо організації та діяльності розвідувальних органів, але дослідження з позиції права тільки-но починаються. Надто тривалим був період, коли теми, пов’язані з діяльністю розвідувальних органів, були «закритими». Такий підхід не повністю подоланий й в нинішній час. В існуючих зараз наукових працях лише починається розв’язання окремих питань функціонального призначення розвідки як державних органів, конституційно-правового регулювання їх діяльності на принципах верховенства права, дотримання під час вирішення розвідувальних завдань конституційних положень, прав та свобод людини і громадянина, визначення ролі та місця розвідувальних органів в державному механізмі, демократичного контролю за діяльністю розвідки тощо. Але відсутні комплексні фундаментальні наукові праці, особливо з позиції порівняльного правознавства, методи якого можна широко застосовувати для дослідження нормативно-правових актів про розвідку різних держав, у тому числі й країн, які стали на шлях демократичного розвитку. Зараз вкрай необхідні комплексні дослідження на дисертаційному рівні складних питань конституційно-правового регулювання функціонування розвідки в державах, що проголошують себе демократичними, соціальними, правовими державами. В цьому сенсі дана робота є першою.
2.	У будь-який країні процес виникнення та розвитку конституційно-правового регулювання організації та діяльності розвідувальних органів тісно взаємопов’язаний з процесом історичного розвитку самої держави. Якщо посилюється державність, удосконалюється та ускладнюється система управління державними органами, зростає економічна та військова могутність, поширюється вплив на зовнішньополітичні проблеми, з неминучою закономірністю зростає і укрупнюється система розвідувальних органів, займаючи все більш вагоме місце в механізмі держави і граючи все більш істотну роль у вирішенні тих завдань, які постають перед державою в процесі реалізації функції забезпечення національної безпеки.
3.	Для конституційно-правового регулювання діяльності розвідувальних органів законодавці різних країн мали виходити з певних концептуальних засад та теоретичних аспектів (поглядів), які є підґрунтям правових визначень у законодавстві про розвідку. У дослідженні визначено та обґрунтовано такі концептуальні засади, на підставі яких необхідно формулювати правові приписи: 1) розвідка є однією із необхідних та важливих складових сил забезпечення національної безпеки; 2) розвідувальні співтовариства в більшості країн складаються, як правило, з сукупності органів воєнної, прикордонної та зовнішньої розвідок; 3) розвідувальні органи є державними органами або органами держави, тобто вони зобов’язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені конституцією та законами конкретної держави; 4) розвідувальні органи є державними спеціальними органами, які застосовують специфічні форми і методи діяльності, мають певні сфери застосування сил та засобів, використовують різні види зв’язку з громадськістю, органами державної влади, підприємствами, установами та організаціями. До теоретичних аспектів віднесено: 1) зміст та співвідношення категорій і понять, що відображають сферу розвідувальної діяльності; 2) співвідношення, загальне та особливе у споріднених видах діяльності, а саме: у розвідувальній, контррозвідувальній та правоохоронній діяльності; 3) сили і засоби розвідки, їх відмінність від сил і засобів контррозвідувальних та правоохоронних органів; 4) таємний характер діяльності розвідки та необхідність демократичного контролю за нею; 5) межі повноважень розвідувальних органів, що підлягають унормуванню на законодавчому рівні.
4.	Конституційно-правові основи діяльності розвідувальних органів за законодавством різних країн мають багаторівневу структуру та умовно складаються, як і правові основи інших державних органів, з п’ятьох рівнів, а саме: 1) конституційний (найвищий) рівень; 2) галузевий рівень (закони, що безпосередньо регулюють діяльність розвідки); 3) підзаконний рівень (інші нормативно-правові акти, що мають опосередковане відношення до діяльності розвідки); 4) міжнародний рівень (міжнародно-правові угоди і договори) та 5) відомчий (закритий) рівень. Зміст нормативно-правових актів кожного з рівнів має суттєві особливості, а саме: в конституціях жодного слова немає про розвідку, але в законодавстві про розвідку є прямі посилання на неї; в безпосередніх законах та указах про розвідку фігурують органи виконавчої влади, до яких входять розвідувальні структури, але їх правові статуси зовсім не співпадають; міжнародні угоди і договори укладаються на інших підходах та принципах, мають закритий характер та їх виконання не підлягає демократичному контролю; насамкінець, відомчі закриті нормативно-правові акти, на відміну від інших державних органів, мають повністю закритий характер. 
5.	Місце розвідувальних органів в державному механізмі безпосередньо не закріплюється в конституціях (основних законах). Належність системи розвідувальних органів до виконавчої гілки влади, так само як і підпорядкованість всіх розвідувальних служб главі держави, визначається на основі конституційних повноважень глави держави як верховного головнокомандувача, а також його повноважень у сфері міжнародних відносин. 
6.	Цілі, завдання, функції та принципи є стрижнем організаційної основи діяльності розвідки. Вони тісно взаємопов’язані та являють собою кістяк, який має бути обов’язково відображений у законодавстві. Аналіз нормативно-правових актів різних країн свідчить, що законодавці певною мірою плутають функції із завданнями або підміняють цілі завданнями або взагалі не визначають ані завдань, ані функцій. Функції не слід ототожнювати з цілями та завданнями. Якщо метою діяльності розвідувальних органів є те, до чого їх спрямовують закон і керівництво держави і до чого вони повинні прагнути, а завдання – засоби її досягнення, то функції – це основні напрями діяльності розвідувальних органів, виконання встановлених певних правил, дотримання алгоритму дій задля вирішення завдань, які на них покладені. Таким чином, цілі і завдання визначають функції. У свою чергу, завдання та цілі залежать від умов, що реально складаються в конкретний період часу. До принципів розвідувальної діяльності недоцільно включати ті, що мають загальний характер і не відображають специфіку розвідки (безперервність, звітність, єдність, централізація, позапартійність тощо). Принцип законності має бути визначеним у законодавстві, але із застереженнями, наприклад, «у разі застосування методів та засобів розвідки на території своєї держави» або «у разі застосування методів та засобів оперативно-розшукової діяльності». Проте принцип конспірації (конспіративності), якого немає у законодавстві багатьох держав, має бути одним із перших. Завдання щодо боротьби з міжнародним тероризмом, розповсюдженням наркотиків, транснаціональною та транскордонною організованою злочинністю, торгівлею людьми тощо, яких також немає в більшості країн, мають обов’язково визначатися у законах про розвідку. Особливістю останніх десятиліть є те, що розвідка, так чи інакше, все активніше починає поєднувати свою розвідувальну функцію із правоохоронною діяльністю. Стикаючись із міцним та організованим супротивником, який не визнає національних кордонів, правоохоронні органи, частіше за все, не спроможні належним чином протистояти йому: їх юрисдикція обмежена національними територіями, а діяльність – жорсткими процесуальними стандартами. Натомість, розвідувальні органи, оскільки функціонують переважно за межами національних кордонів та мають відповідні спеціальні сили та засоби, більш ефективно, ніж правоохоронні структури, можуть протидіяти міжнародному тероризму та транснаціональній організованій злочинності.
7.	Формування і розвиток конституційно-правового регулювання організації і діяльності розвідувальних органів в країнах, які щойно створено або в яких проголошено про незалежність, здебільшого здійснюється протягом чотирьох етапів. Хоча є відмінності у термінах початку та закінчення кожного етапу, але за змістом вони однакові. На першому (перехідному) етапі скасовуються попередні та приймаються акти перехідного періоду; на другому (початковому) приймаються конституції, які спрямовують розробку та прийняття основних законів про розвідку; третій (основний) етап характеризується прийняттям актів, які мають безпосереднє відношення до діяльності розвідки, та четвертий (сучасний) етап охоплює розробку та прийняття різних доповнень до вже існуючих актів про розвідку. 
8.	Сьогодні більшість країн згідно з чинним законодавством мають, як правило, класичний набір розвідувальних структур, а саме: зовнішню розвідку (окремий державний орган), воєнну розвідку та прикордонну розвідку (у складі центрального органу виконавчої влади). Єдине, що в них є спільним, – це загальне керівництво з боку керівників держав, тобто в основі управління діяльністю розвідувальних органів лежить організаційний принцип децентралізації. Але, для держав, які претендують на світове лідерство і намагаються за допомогою розвідки відстежувати загальну ситуацію в глобальному масштабі, цього принципу недостатньо. Найближчим часом, як нам видається, слід очікувати прийняття нормативно-правових актів, в яких діяльність, наприклад, російських розвідувальних структур регулюватиметься за організаційним принципом централізації, що передбачатиме поступовий перехід до розвідувального співтовариства з можливим керівництвом усіма розвідувальними структурами з єдиного центру. Таке співтовариство вже давно створено в США. Створенню розвідувального співтовариства, яке передбачає централізацію в управлінні і зміцнення самих розвідувальних органів, заважає консервативна тенденція з боку керівництва окремих держав до збереження наявної системи розвідувальних органів як сукупності розрізнених відомчих розвідок, які взаємодіють незлагоджено, а тому неефективно та недостатньо пристосовані до розв’язання загальнодержавних завдань. Не зацікавлений у процесі централізації і вищий керівний склад самих розвідувальних органів, який намагається зберегти за собою виняткове право вільного доступу до глави держави та його оточення без будь-яких проміжних інстанцій. 
9.	Законодавці деяких демократичних та правових держав внесли до нормативно-правових актів правові приписи щодо контролю і нагляду за діяльністю розвідки, однак слід визнати, що ці приписи мають здебільшого декларативний характер. У законодавчих документах не передбачено всебічного контролю з боку всіх гілок державної влади та демократичної громадськості як за самою розвідувальною діяльністю, так і за кадровою політикою розвідувальних служб з питань управління розвідкою, ефективного витрачання в розвідувальних структурах бюджетних фінансових асигнувань тощо. Незважаючи на те, що в конституціях цих країн закріплено принцип розподілу влади на законодавчу, виконавчу і судову, в чинних нормативно-правових актах відображено тільки загальні положення про контроль з боку глави держави, парламенту і контрольних органів самих розвідувальних структур, а, наприклад, в Указі Президента РБ «Про питання зовнішньої розвідки» взагалі не йдеться про парламентський контроль. Це свідчить про відсутність в деяких країнах сталої системи державного контролю за розвідувальною діяльністю. У нормативно-правових актах про розвідку мають бути визначеними чотири рівні державного контролю: внутрішній контроль з боку керівників самих спецслужб; контроль з боку виконавчої влади; парламентський контроль; незалежний демократичний цивільний контроль. Особливо наголошується на визначенні контролю з боку судової влади, оскільки вона, включаючи й міжнародні суди, здійснює контроль на всіх чотирьох рівнях, особливо під час здійснення розвідкою спеціальних повноважень, пов’язаних із обмеженням конституційних прав і свобод громадян.
10.	У чинному законодавстві більшості країн немає правових приписів щодо проведення зовнішньою розвідкою таємних операцій (акцій), які є, наприклад, у законодавстві США. Проте у світових засобах масової інформації час від часу з’являються публікації, в яких повідомляється про те, що, наприклад, російська, білоруська та казахстанська розвідки такі операції (акції), попри все, проводять. Отже, законодавці не встановлюють правових стандартів щодо регламентації цього виду діяльності розвідки через визначення обмежувальних процедур, що стосуються самої діяльності, або через забезпечення не розкриття причетності керівництва держав до таємних операцій розвідки. 
11.	Правові стандарти, що регламентують проведення розвідувальних заходів щодо своїх громадян і які зачіпають їхні конституційні права і свободи (негласне обстеження житла чи інших об’єктів власності особи, аудіо- і відеоконтроль за особою, аудіо- і відеоконтроль за місцем, спостереження за особою, зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, електронних інформаційних мереж, вилучення і перлюстрація особистої кореспонденції, визначення місцезнаходження радіоелектронного засобу), за своєю природою і цілями можуть принципово відрізняться від правових стандартів, що регламентують таку ж саме діяльність щодо іноземних громадян. Якщо в першому випадку основною метою заходів є захист безпеки держави, конституційних прав і свобод громадян від можливих протиправних посягань, то в другому, – єдиною метою є створення для розвідувальних служб найбільш сприятливих умов для збору і добування інформації та просування національних інтересів у державах розвідувального інтересу. 
12.	На відміну від провідних демократичних країн світу, де законодавство у сфері організації та діяльності органів зовнішньої розвідки має стійку тенденцію до постійного вдосконалення, у деяких країнах цей процес фактично призупиняється відразу ж після прийняття законів про розвідку. Іноді до них вносяться окремі уточнення, але лише у зв’язку з прийняттям інших законодавчих актів. Тобто, конституційно-правові засади, сформовані в перші роки незалежності, починають повільно еволюціонувати переважно під впливом прийняття інших законів і підзаконних нормативних правових актів, які регламентують функціонування різних елементів державного механізму у сфері забезпечення національної безпеки. Тенденція до посилення впливу законів у цій сфері на розвиток правової основи організації діяльності розвідок має стійкий і тривалий характер, але вона не зачіпає змісту законодавства про розвідку. Відтак, законодавці цих країн роблять лише два кроки: виводять нормативно-правову базу із закритого (секретного) відомчого стану у відкритий законодавчий стан через прийняття законів і підзаконних актів, а іншій крок – удосконалення їх шляхом прийняття інших законів, які опосередковано стосуються сфери розвідувальної діяльності. Нині у деяких країнах процес удосконалення правової системи діяльності розвідувальних органів помітно гальмується, а чинні нормативно-правові акти лише декларують наявність правової регламентації діяльності розвідки. Такий підхід спрямований на задоволення суспільства наявністю відкритого законодавства про діяльність розвідок, а не його змістом. З цього випливає, що напрями, форми і методи застосування сил та засобів розвідки, які мають бути серцевиною нормативного акту, і далі визначатимуться на підставі тільки закритих відомчих нормативно-правових актів.
13.	Реалії сьогодення свідчать, що правові демократичні держави у різних регіонах світу, незважаючи на входження у потужні політичні, економічні міждержавні союзи або на сталі відносини з близькими країнами-сусідами, намагаються всіма силами створити надійну систему забезпечення суто своєї національної безпеки, відводячи значну роль сектору безпеки і оборони. Законодавці продовжують наполегливо удосконалювати конституційно-правове регулювання діяльності державних органів, що входять до складу цього сектору, в тому числі й функціонування розвідувальних органів. Події останніх десятиліть наглядно показують, що не існує вичерпних гарантій створення добросусідських відносин, розвитку міждержавних зв’язків на принципах поваги до державного суверенітету і суверенної рівності, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів і територіальної цілісності, мирного врегулювання спорів, невтручання у внутрішні справи тощо. Кожна країна створює свою національну своєрідну і неповторну систему захисту від зовнішніх загроз, виходячи з обраних нею внутрішньополітичного та зовнішньополітичного курсів. Це відбивається як на характері та спрямованості функціонування розвідки окремо взятої країни, так й на правовому регулюванні її діяльності. За цими ознаками зараз можна говорити про особливості законодавства у сфері розвідувальної діяльності: а) країн англосаксонської правової системи (США, Великобританія, Канада); б) країн Європейського Союзу; в) Балтійських країн (Латвія, Литва та Естонія), які є членами НАТО та взяли за основу законодавство Альянсу; г) республік Середньої (Центральної) Азії (Казахстан, Киргизія, Узбекистан, Таджикистан та Туркменія), які, в основному, орієнтуються на російські підходи у законодавстві про розвідку; д) країн Закавказзя (Вірменія, Азербайджан та Грузія), які мають у законодавстві про розвідку  як своє суто національне, так й запозичене із нормативно-правових джерел інших країн пострадянського простору; е) країн Союзної Держави (Білорусь та Росія), в яких законодавство про розвідку має суттєві відмінності за формою, але за змістом майже однакове; ж) країн Східної Європи (Молдова та Україна), які прагнуть у майбутньому стати повноправними членами Європейського Союзу та у законодавстві яких про зовнішню розвідку поряд із суто національним вже застосовано та продовжує активно застосовуватися значна кількість європейських стандартів і підходів щодо визначення правовими нормами складових діяльності розвідувальних органів тощо.
14.	Розвиток правової основи організації та діяльності розвідувальних органів знаходиться у діалектичному взаємозв’язку з розвитком самої системи розвідувальних органів. При цьому практична діяльність розвідки, постійно еволюціонуючи, доходить до певної межі, що неминуче тягне кардинальну зміну правової основи у вигляді прийняття доповнень до існуючих нормативно-правових актів, або прийняття абсолютно нових. Будучи спочатку сформованою на основі підзаконних відомчих нормативних правових актів, правова основа поступово еволюціонує переважно під впливом прийнятих законів. При цьому тенденція до посилення впливу законів на розвиток правової основи організації та діяльності розвідки носить стійкий та довготривалий характер.
15.	Правові приписи законодавчих актах щодо сфери розвідувальної діяльності умовно можна поділити на дві групи: приписи, які визначають правові стандарти діяльності розвідки у напрямах створення сприятливих умов для добування та отримання розвідувальної інформації та приписи, які встановлюють обмежувальні стандарти для розвідувальних органів, але захищають права і свободи громадян. Як правило ці стандарти перемішані і знаходяться в різних співвідношеннях у законодавчих актах. Законодавцям іноді доволі важко знайти розумний баланс між потребами забезпечення безпеки держави і суспільства і необхідністю захисту прав та свобод окремих громадян. Залежно від конкретних внутрішньополітичних та зовнішньополітичних навколо держави обставин, реалізації адекватних заходів щодо забезпечення національної безпеки від зовнішніх загроз цей баланс може доволі суттєво змінюватися в той чи інший бік.
16.	Для унормування сукупності суспільних відносин, що складаються у сфері діяльності розвідувальних органів, необхідно уявляти особливості предмету і методу конституційно-правового регулювання. Словосполучення конституційно-правове регулювання показує, що у сфері розвідувальної діяльності перш за все регулюються взаємовідносини між громадянином (особою) і державою, коли остання через свої основні державні інститути (глава держави, парламент, суди, прокуратура) гарантує особі захист її основних конституційних прав і свобод під час функціонування розвідувальних органів, що є предметом регулювання конституційного права. Конституційно-правові норми встановлюють також визначальні засади компетенції органів державної влади, що керують, контролюють та наглядають за діяльністю розвідувальних органів, тобто ці норми здійснюють первинне правове регулювання суспільних відносин у сфері розвідувальної діяльності. Проте, конституційне право не може регулювати всю цю сферу зазначених суспільних відносин. Поряд із конституційним правом їх регламентують також інші галузі права – цивільне, трудове, адміністративне тощо. 
17.	Основні наукові результати, отримані в процесі порівняльного аналізу законодавства у сфері розвідувальної діяльності дають підстави запропонувати такі практичні рекомендації щодо імплементації позитивного зарубіжного досвіду у вітчизняне законодавство про зовнішню розвідку:
– ввести в національне законодавство про розвідку нову категорію «суб’єкти зовнішньої розвідки», до яких віднести Службу зовнішньої розвідки України та центральні органи виконавчої влади в особі міністерства оборони та державної прикордонної служби, у складі яких функціонують розвідувальні органи – Головне управління розвідки Міністерство оборони України та Розвідувальне управління Держприкордонслужби України;
– оскільки функції, методи і засоби діяльності розвідки становлять державну таємницю, детальний їх перелік та напрями застосування визначати у відповідних закритих положеннях про окремий розвідувальний орган або у відомчих нормативно-правових актах, про що у Законі України «Про розвідувальні органи України» зробити окремий правовий припис; 
– у ст.1 Закону України «Про розвідувальні органи України» додатково розкрити наступні категорії: співробітник розвідки; співробітник кадрового складу розвідки; інформація розвідки; гласні та негласні методи, сили і засоби розвідувальної діяльності; власна безпека розвідувальних органів; безпека розвідувальної діяльності; організаційні структури прикриття; відомство прикриття; документи прикриття; особа, яка здійснює конфіденційне сприяння органам зовнішньої розвідки;
– до принципів розвідувальної діяльності (ст. 3 Закону України «Про розвідувальні органи України») віднести: верховенство права; повагу і дотримання прав та свобод людини і громадянина; поєднання гласних та негласних методів і засобів; незалежність і оперативність у поданні розвідувальної інформації; конспірацію (конспіративність);
– не перелічувати правовими приписами сфери діяльності кожному розвідувальному органу (ст. 6 Закону України «Про розвідувальні органи України»), а лише вказувати, що розвідувальні органи діють у всіх тих сферах, де вони можуть добути інформацію для вирішення поставлених перед ними розвідувальних завдань;
– деякі особливості проходження служби військовослужбовцями розвідки (граничний вік, укладення нового контракту з особами, які досягли граничного віку, встановлення контактів із іноземцями, соціальна підтримка тощо) визначати не в окремому нормативно-правовому акті, а безпосередньо у законі про розвідку;
– права і обов’язки осіб, які конфіденційно співробітничають з розвідувальними органами України (ст.22 Закону України «Про розвідувальні органи України»), доповнити правами на: здійснення сприяння, добровільність сприяння, негласність сприяння, безпеку сприяння, соціальний захист, правовий захист, захист від неправомірної поведінки посадових осіб, вимушене заподіяння шкоди правоохоронюваним інтересам суспільства і держави. Доповнити обов’язками щодо: правомірного виконання покладених повноважень; збереження в таємниці відомостей, що стали відомими в ході підготовки або проведення розвідувальних заходів; дотримання правил конспірації; надання повної та достовірної інформації;
– розділ четвертий Закону України «Про розвідувальні органи України» доповнити статтями щодо принципів контролю (верховенство права, прозорість, гласність, з обов’язковим приписом щодо важливості дотримання закону про охорону державної таємниці); загального порядку внутрішнього контролю, тобто на рівні самих розвідувальних структур; основних напрямів контролю з боку виконавчої влади, особливо міністерств і державних структур, до складу яких входять розвідувальні служби і яким вони підпорядковані; повноважень рахункових палат та їх груп (посадових осіб), парламентських комітетів (комісій), окремих парламентаріїв щодо питань контролю за діяльністю розвідувальних служб з обов’язковим посиланням на вимоги законодавства про охорону державної таємниці; напрямів, підстав, форм і методів судового контролю за діяльністю органів зовнішньої розвідки; можливих форм участі в окремих видах контролю представників громадськості та засобів масової інформації з урахуванням таємного характеру діяльності розвідувальних структур. Стосовно нагляду доцільно у відповідній статті Закону визначити зміст та предмет нагляду, його форми, методи, а також зробити окремий припис щодо необхідності реєстрації в міністерстві юстиції відомчих нормативно-правових актів з грифом обмеженого доступу, якщо в останніх йдеться про легітимне обмеження конституційних прав та свобод людини і громадянина;
– скасувати Закон України «Про Службу зовнішньої розвідки України», який не відображає реалії сучасності та багатьма правовими приписами дублює Закон України «Про розвідувальні органи України».

ДОДАТОК 1
СПИСОК ПУБЛІКАЦІЙ ЗА ТЕМОЮ ДИСЕРТАЦІЇ
Монографія:
1.	Прощаєв В. В. Розвідувальні органи як органи державної влади: теоретико-методологічний аспект: Монографія. Київ: ФОП Кандиба Т. П., 2019. 312 с.
Рецензії:
Головко О. М. Рецензія на монографію доцента кафедри суспільно-політичних та правових дисциплін Інституту СРЗ України, кандидата юридичних наук, доцента Прощаєва В. В. на тему «Розвідувальні органи як органи державної влади: теоретико-методологічний аспект» / О. М. Головко // Вісник Маріупольського державного університету. Серія : Право. – Маріуполь : МДУ, 2019. – Вип. 18. – С. 110-112. (видання включено до міжнародної наукометричної бази даних «Index Copernicus International» (Польща).
Статті у наукових фахових виданнях України,
внесених до міжнародних наукометричних баз:

2.	Прощаєв В. В. Конституційні засади оголошення офіційного попередження органами державної безпеки Республіки Білорусь: порівняльно-правовий аналіз. Науковий часопис Національної академії прокуратури України, 2019, № 2. С. 96 – 112. URL: http://www.chasopysnapu.gp.gov.ua/ua/pdf/2-2019/proschaev.pdf
3.	Прощаєв В. В. Законодавчі засади організації та діяльності розвідувальних органів країн пострадянського простору (Білорусь, Казахстан, Росія, Україна): порівняльний аналіз. Науково-практичний юридичний журнал «Публічне право», №1 (33), 2019. С. 156 – 164.
4.	Прощаєв В. В. Контроль за діяльністю зовнішньої розвідки за законодавством країн пострадянського простору: порівняльний аспект. Науковий журнал «Приватне та публічне право», Випуск № 2, 2019. С. 8 – 13. DOI https://doi.org/10.32845/2663-5666.2019.2.2
5.	Прощаєв В. В. Зовнішня контррозвідка як одна з основних функцій розвідувальної діяльності за законодавством країн пострадянського простору. Електронне наукове фахове видання «Порівняльно-аналітичне право». Ужгородський національний університет. № 1, 2019. С. 46 – 49. URL: http://www.pap.in.ua/1_2019/10.pdf
6.	Прощаєв В. В. Правове регулювання організації та діяльності розвідувальних органів за радянських часів (1917 – 1990 роки). Науковий фаховий журнал «Право і суспільство», № 3, 2019. С.63 – 68. DOI https://doi.org/10.32842/2078-3736-2019-3-1-11.
7.	Прощаєв В. В. Зовнішня розвідка за радянських часів: правове регулювання організації та діяльності. Науково-практичний господарсько-правовий журнал «Підприємництво, господарство і право», № 5, 2019. С. 205 – 209. DOI https://doi.org/10.32849/2663-5313/2019.5.38
8.	Прощаєв В. В. Особливості правового регулювання організації і діяльності зовнішньої розвідки Республіки Білорусь та України: порівняльний аналіз. Міжнародний науковий журнал «Інтернаука». Серія: «Юридичні науки». 2019, № 3. С. 56 – 61. URL: https://doi.org/10.25313/2520-2308-2019-3-4973
9.	Прощаєв В. В. Повноваження розвідувальних органів країн пострадянського простору за оперативно-розшуковим законодавством: порівняльний аналіз. Вчені записки Таврійського національного університету іменіВ. І. Вернадського. Серія: Юридичні науки». Київ: Том 30 (69), № 3, 2019. С. 13 – 18.
10.	Прощаєв В. В. Конституційне забезпечення державного нагляду за діяльністю зовнішньої розвідки: порівняльно-правовий аналіз. Прикарпатський юридичний вісник.  Збірник наукових праць, науково-практичне видання. Випуск 1 (26), 2019. С. 39 – 43.
11.	Прощаев В. В. Розвідувальна функція в діяльності органів державної безпеки: порівняльно-правовий аналіз. Науковий вісник Херсонського державного університету. Серія «Юридичні науки». № 2, 2009. С. 11 – 15.
12.	Прощаев В. В. Підзаконні нормативно-правові акти у сфері розвідувальної діяльності: порівняльна характеристика. Науковий фаховий журнал «Право і суспільство», № 4, 2019. С.35 – 41. DOI https://doi.org/10.32842/2078-3736-2019-4-5
13.	Прощаєв В. В. Законодавство Росії та України у сфері розвідувальної діяльності: порівняльно-правовий аспект. «Наукові записки Інституту законодавства Верховної Ради України», 2019, № 2. С. 74 – 81. DOI: https://doi.org/10.32886/instzak.2019.02.08
14.	Прощаєв В. В. Поняття території дипломатичного представництва та консульської установи України за кордоном. «Наукові записки Інституту законодавства Верховної Ради України», 2019, № 4. С. 37 – 45. DOI: https://doi.org/10.32886/instzak.2019.04.04
15.	Прощаєв В. В. Опитування з використанням поліграфа в органах державної безпеки Білорусі та Росії: порівняльно-правовий аналіз. Конституційно-правові академічні студії, №1/2019. С. 43 – 48. URL: http://constlegalstudies.in.ua/archive/1-2019/8.pdf
16.	Прощаєв В. В. Сфери діяльності розвідувальних органів за законодавством країн пострадянського простору: поняття та критерії розмежування. Юридичний бюлетень: наук.журнал/редкол. : О. Г. Предместников та ін. Одеса, ОДУВС, 2018. Випуск № 8 (8). С. 72 – 78. URL: http://www.lawbulletin.oduvs.od.ua/archive/2018/8_2018/12.pdf
17.	Прощаєв В. В. Правовий статус співробітників органів зовнішньої розвідки Білорусі та Росії: порівняльно-правовий аналіз. Науковий вісник Ужгородського національного університету. Серія ПРАВО. Випуск 56. Том 1. С.61 – 65.
18.	Прощаєв В. В. Принципи розвідувальної діяльності за законодавством країн пострадянського простору: порівняльний аналіз. Науковий вісник публічного та приватного права : Збірник наукових праць. Випуск 1. Т.1. Київ : Науково-дослідний інститут публічного права, 2019. С. 96 – 102. DOI https://doi.org/10.32844/2618-1258.2019.1-1.16
Статті в наукових періодичних виданнях іноземних
держав з юридичних наук:
19.	Прощаєв В. В. Конституційні засади організації та діяльності розвідувальних органів України. Науковий журнал з юридичних наук «Recht der Osteuropäischen Staaten (ReOS)», № 1/2019. С. 148 – 151.
20.	Прощаєв В. В. Проблеми конституційного забезпечення правового статусу та соціальних прав осіб, які конфіденційно співробітничають із розвідкою. Науковий журнал «Visegrad Journal on Human Rights», № 3 (volume 1), 2019. С. 223 – 227.
21.	Прощаєв В. В. Метод правового регулирования разведывательной деятельности как составная часть обеспечения национальной безопасности. Науковий журнал «Legea si Viata», № 8, 2019. С. 80 – 84.
22.	Прощаев В. В. Конституційно-правовий статус глави держави у сфері розвідувальної діяльності: порівняльно-правовий аналіз. Научно-практическое правовое издание. «Національний юридический журнал: теорія и практика», «Jurnalul juridic national: teorie si practica», «National law journal: theory and practice», № 4 (38), 2019. С.38 – 42.
Статті в інших виданнях:
23.	Прощаєв В. В. Інформаційна безпека у діяльності зовнішньої розвідки за законодавством Російської Федерації. Актуальні проблеми управління інформаційною безпекою держави. Збірник матеріалів ІХ Всеукраїнської науково-практичної конференції (м. Київ, 30 березня 2018 року). Вид-во НА СБ України. С. 137 – 139.
24.	Прощаєв В. В. Законодавчі засади інформаційної безпеки у сфері діяльності розвідувальних органів Республіки Білорусь. Актуальні проблеми управління інформаційною безпекою держави. Збірник матеріалів Х Всеукраїнської науково-практичної конференції (м. Київ, 7 квітня 2019 року). Вид-во НА СБ України. С. 110 -112 .
25.	Прощаєв В. В. Законодавство Придністровської Молдавської Республіки та України у сфері розвідувальної діяльності: порівняльний аспект. «Пріоритети розвитку юридичних наук у ХХІ столітті»: Матеріали міжнародної науково-практичної конференції (м. Одесі, Україна, 12-13 квітня 2019 р.). Одеса: ГО «Причорноморська фундація права», 2019. С. 9 – 12.

Тези наукових доповідей:
26.	Прощаєв В. В. Підготовка російських співробітників зовнішньої розвідки за законодавством Російської Федерації. Актуальні питання підготовки кадрів в Інституті СЗР України в контексті оптимізації діяльності СЗР України. Матеріали VІ науково-практичної конференції СЗРУ (м. Київ, 25 квітня 2018 р.). Вид-во СЗР України. С. 28-31.
27.	Прощаєв В. В. Концептуальні засади реформування зовнішньої розвідки України. «Конституційний концепт реформ в Україні». Матеріали науково-практичної конференції Інституту законодавства Верховної Ради України з нагоди 23-ої річниці Конституції України. 2019. С. 37-40.
28.	Прощаєв В. В. Правовий статус глави держави у сфері розвідувальної діяльності за законодавством Російської Федерації та України. Актуальні дослідження правової та історичної науки (випуск 11): Матеріали міжнародної науково-практичної інтернет-конференції юридичного та історичного спрямування / Збірник тез доповідей: випуск 11 (м. Тернопіль, 4 квітня 2019 р.). Оприлюднено на інтернет-сторінці www.lex-line.com.ua. Вид-во: Тернопіль, 2019. С.16 – 19.
29.	Прощаєв В. В. Особливості правового регулювання розвідувальної діяльності за законодавством країн пострадянського простору (Казахстан, Туркменістан, Киргизстан, Таджикистан, Узбекистан). Актуальні дослідження правової та історичної науки (випуск 12): Матеріали міжнародної науково-практичної інтернет-конференції юридичного та історичного спрямування / Збірник тез доповідей: випуск 12 (м. Тернопіль, 8 травня 2019 р.). Оприлюднено на інтернет-сторінці www.lex-line.com.ua. Вид-во: Тернопіль, 2019. С.5 – 8.