МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ
НАЦІОНАЛЬНИЙ АВІАЦІЙНИЙ УНІВЕРСИТЕТ
НАВЧАЛЬНО-НАУКОВИЙ ІНСТИТУТ ІННОВАЦІЙНИХ ОСВІТНІХ ТЕХНОЛОГІЙ
КАФЕДРА КРИМІНАЛЬНОГО ПРАВА І ПРОЦЕСУ

ДОПУСТИТИ ДО ЗАХИСТУ
Завідувач кафедри
_________ Лихова С.Я.
«__» _________ 2020 р.

ДИПЛОМНА РОБОТА
ВИПУСКНИКА ОСВІТНЬОГО СТУПЕНЯ МАГІСТРА
ЗА ОСВІТНЬО-ПРОФЕСІЙНОЮ ПРОГРАМОЮ
 «Правознавство»

Тема: «Кримінальна відповідальність за злочини проти життя за кримінальним правом Німеччини та Польщі: порівняльний аспект»

Виконавець: Демидась Анна Олександрівна

      Керівник: к.ю.н., доцент Літвінова Ірина Феофанівна

Київ-2020
НАЦІОНАЛЬНИЙ АВІАЦІЙНИЙ УНІВЕРСИТЕТ
Навчально-науковий інститут інноваційних освітніх технологій
(Юридичний факультет)
Кафедра кримінального права і процесу
Освітньо-професійної програми «Правознавство» 

ЗАТВЕРДЖУЮ
Завідувач кафедри
С.Я. Лихова
«__»  _________ 2020 р.

ЗАВДАННЯ
на виконання дипломної роботи
Демидась Анни Олександрівни

1. Тема роботи «Кримінальна відповідальність за злочини проти життя за кримінальним правом Німеччини та Польщі: порівняльний аспект» затверджена наказом ректора від «22» листопада 2019 р. № 2701/ст.

2. Термін виконання роботи: з 25 листопада 2019 р. по 29 лютого 2020 року

3. Вихідні дані роботи: монографічна наукова література, нормативно-правові акти, нормативно-правові акти міжнародного характеру, узагальнення судової практики.

4. Зміст пояснювальної записки: аналітичний огляд юридичних джерел з тематики диплому. Аналіз спільних та відмінних рис опрацьованих інститутів кримінального права Польщі та Німеччини в контексті порівняння, виділення основних переваг кримінального законодавства щодо відповідальності за скоєння злочинів проти життя.

5. Календарний план-графік

№
пор	Завдання	Термін виконання	Відмітка про виконання	
1	Вибрати тему дипломної роботи	до 20.11.2019		
2	Затвердити тему і план роботи у наукового керівника	до 26.11.2019 		
3	Визначити статистичну, інформаційну базу дослідження скласти бібліографію	до 19.12.2019		
4	Оформити і обговорити з науковим керівником перший розділ роботи	до 14.01.2020		
5	Оформити і обговорити з науковим керівником другий розділ роботи	до 21.01.2020		
6	Оформити і обговорити з науковим керівником третій розділ роботи	до 31.01.2020		
7	Доопрацювати роботу, оформити її кінцевий варіант	до 03.02.2020		
8	Отримати відгук керівника та рецензію	до 11.02.2020		
9	Підготувати доповідь на захист	до 20.02.2020		

6. Консультанти з окремих розділів

Розділ	Консультант
(посада, П.І.Б.)	Дата, підпис	
		Завдання видав	Завдання прийняв	
Консультанти з окремих розділів не залучались	

7. Дата видачі завдання: 25.11.2020 р.

Керівник дипломної роботи _____ к.ю.н.,доцент Літвінова Ірина Феофанівна                              
                                                (підпис)

Завдання прийняв до виконання ________  Демидась Анна Олександрівна                                                                                             
                                                       (підпис)

                                                         
РЕФЕРАТ
Пояснювальна записка до дипломної роботи «Кримінальна відповідальність за злочини проти життя за кримінальним правом Німеччини та Польщі: порівняльний аспект»: 97 сторінок, 83 використаних джерела.
КРИМІНАЛЬНА ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ, ЗЛОЧИНИ ПРОТИ ЖИТТЯ, КРИМІНАЛЬНЕ ПРАВО НІМЕЧЧИНИ, КРИМІНАЛЬНЕ ПРАВО ПОЛЬЩІ, КРИМІНАЛЬНЕ ЗАКОНОДАВСТВО.
Об’єктом дослідження є суспільні відносини щодо кримінальної відповідальності за злочини проти життя особи, а предметом дослідження є співвідношення кримінального права Німеччини та Польщі у сфері кримінальної відповідальності за злочини проти життя.
Метою дослідження є те, щоб на основі чинного кримінального законодавства Німеччини та Польщі, наукових публікацій, тощо  визначити сутність, особливості, переваги та недоліки кримінального відповідальності за злочини проти життя у кримінальному праві досліджуваних держав.
Саме тому в цій роботі  використовуватись такі методи дослідження: історико-правовий, метод порівняння, формально-юридичний, історико-правовий методи, інтерпретації, узагальнення, а також аналізу.
В дипломній роботі розглянуті особливості кримінальної відповідальності за злочини проти життя за кримінальним правом Німеччини та Польщі, спільні та відмінні риси у формуванні гіпотез, диспозицій та санкцій статей злочинів проти життя у кримінальному кодексі Німеччини та карному кодексі Польщі окреслено різноманітні підходи до їх розуміння, враховано досвід в законодавстві зарубіжних країн та на основі отриманої інформації зроблено  обґрунтовані пропозиції і рекомендації щодо вдосконалення законодавства, що мають елементи новизни.
Матеріали дипломної роботи рекомендується використовувати у навчальному процесі та підготовці проектів нормативно-правових актів.

ЗМІСТ
Вступ ……………………………………………………..……………………….6
Розділ 1. Особливості кримінальної відповідальності за злочини проти життя у кримінальному праві Німеччини…………………………………..12
1.1.	Загальна характеристика кримінальної відповідальності за злочини проти життя ……………………………………………………………….12
1.2.	Засади регулювання кримінальної відповідальності за злочини зі смертельними наслідками …………………………………...…...……...46
1.3.	Кримінальна відповідальність за злочини проти майбутнього життя ……………………………………………………………………………..50
Розділ 2. Особливості кримінальної відповідальності за злочини проти життя у кримінальному праві Польщі……………………………………...64
2.1.    Історичний аспект розвитку польського кримінального права ……….64
2.2.     Законодавче  регулювання кримінальної відповідальності за злочини     
           проти життя у Польщі …………………………………………………..67
Висновки ……………………………….……….......……………….……….…86
Список використаних джерел ……………………...…………...…………....89
Вступ

Актуальність теми. На сьогодні кримінальне законодавство України перебуває на етапі становлення, останнім часом активно обговорюються останні зміни до кримінального законодавства, а також майбутні перспективи змін до законодавства. У цілому за роки незалежності, кримінальний кодекс України зазнавав чималих змін, що безумовно свідчить  про наявність досі значних суперечностей як у суб’єктів законотворчої діяльності, правозастосування, так і науковців-правників на предмет, також, кримінальної відповідальності за злочини проти життя. Українське законодавство в цілому на сьогодні переживає перехід від моделі, що була та є притаманною більшості країн – колишніх республік Союзу Радянських Соціалістичних Республік (надалі як «СРСР) до моделі кримінального права західноєвропейських та центрально-європейських країн Європи. Саме тому слушним було обрати для дослідження перспектив удосконалення інституту кримінальної відповідальності за злочини проти життя в Україні кримінальне право Німеччини як представника західної Європи та кримінального права Польщі як представника центральної Європи у контексті інституту злочинів проти життя. Порівняльний аспект нашого дослідження наддасть змогу виділити спільні та відмінні риси кримінального права країн, виділити принципи, закономірності та порівняти, виділити ймовірні тенденції. 
Нами було обрано саме ці країни, адже метою роботи в першу чергу є аналіз правових систем країн, які досягли, на нашу думку, високого рівня запобігання злочинності у сфері злочинів проти життя особи. Відповідно до даних на відкритому ресурсі Вікіпедії, Польща та Німеччина (згідно даних 2015 року) входять до списку країн з найменшою кількістю умисних вбивств на 100 тисяч чоловік . Звісно такі дані є умовними, але є й інші передумови вибору саме цих країн. Також, нашою метою є аналіз систем кримінального права країн з найбільш схожими соціально-економічними та географічними, етнічними показниками, що й Україна. Так, Польща і Німеччина потенційно можуть стати «дорожньою картою» України щодо подальшого шляху євроінтеграції.
Актуальність теми полягає в тому, що українське законодавство щодо кримінальної відповідальності за злочини проти життя потребує нагальних змін, і досвід німецького і польського законодавства в цих сферах може стати вагомим. У той же час, саме порівняння саме цих країн є актуальним, адже Німеччина являється країною з класичною континентальною системою права та багатовіковими традиціями, в той час як теперішній кримінальний кодекс Польщі є відносно новим кодифікованим актом.
Крім того, варто зазначити, що питанню порівняльного аналізу кримінальної відповідальності за злочини проти життя досліджуваних країн вітчизняними вченими не було досі приділено значної уваги. Також актуальним було проаналізувати саме попередні наукові дослідження у даній сфері іноземних науковців. Зокрема, наукові публікації англійською та польською мовами.
Таким чином, вивчення та визначення особливостей аналізованих інститутів кримінального права Німеччини та Польщі у порівняльному аспекті може стати передумовою для подальших досліджень, вивчення даної тематики у колі вітчизняної науки кримінального права зарубіжних країн. 
Порівняльне дослідження саме по собі є унікальним, так як аналізує тенденції, закономірності різних моделей кримінального права, беручи до уваги теоретичну базу вітчизняної науки кримінального права.
Мета роботи. Метою є на основі чинного кримінального законодавства Німеччини та Польщі, наукових публікацій, тощо  визначити сутність, особливості, переваги та недоліки кримінального відповідальності за злочини проти життя у кримінальному праві досліджуваних держав, розробити пропозиції змін до інституту кримінальної відповідальності за злочини проти життя в Україні з метою удосконалення, використовуючи досвід європейських держав, що мають суттєвий доробок у галузі кримінального права в Європейському Союзі (надалі як «ЄС»). 
У роботі буде проведено детальний аналіз кожної норми Кримінального кодексу Німеччини (зокрема, вбивство, вбивство з обтяжуючими обставинами, з полегшуючими обставинами, аборт, вбивство за проханням жертви («вбивство мерсі»), тощо) та Карного кодексу Польщі (зокрема, вбивство, вбивство з обтяжуючими обставинами, припинення вагітності жінки всупереч законодавству, тощо).
Також, на основі проведення аналогій, співвідношень виділити певні тенденції, закономірності, особливості опрацьовуваних інститутів. Виділити відмінні риси у  характері побудови системи злочинів проти життя за кримінальним правом Німеччини та Польщі, визначити особливості формування диспозицій. Провести порівняльну роботу щодо санкцій норм кримінального права розкритих у дипломній роботі інститутів кримінального права обраних держав. Проаналізувати та підвести підсумки позицій іноземних і вітчизняних вчених-правників щодо цих питань, а також запропонувати власну позицію щодо досліджуваного матеріалу. Також нашою метою є продемонструвати шляхи, як можна удосконалити вітчизняний інститут кримінальної відповідальності за злочини проти життя в контексті вироблення схожої правозастосовної практики між Україною та Німеччиною, Польщею, іншими країнами ЄС.
Для досягнення зазначеної мети було поставлено такі завдання:
-	вивчити особливості кримінальної відповідальності за злочини проти життя за кримінальним правом Німеччини;
-	вивчити особливості кримінальної відповідальності за злочини проти життя за кримінальним правом Польщі;
-	охарактеризувати спільні та відмінні риси у формуванні гіпотез, диспозицій та санкцій статей злочинів проти життя у кримінальному кодексі Німеччини та карному кодексі Польщі.
-	порівняти амплітуду покарань за подібні злочини проти життя у кримінальному праві аналізованих держав;
-	дослідити роботи вітчизняних та іноземних вчених-правників щодо тематики дипломної роботи;
-	систематизувати та виділити основні переконання іноземних вчених щодо інститутів кримінальної відповідальності за злочини проти життя за кримінальним правом Німеччини та Польщі;
-	проаналізувати науковий доробок іноземних вчених за запропонованим напрямком дослідження в контексті вітчизняної науки кримінального права, кримінального права зарубіжних країн.
-	запропонувати зміни до законодавства України, враховуючи досвід Німеччини та Польщі в аспекті уніфікації українського кримінального законодавства та кримінального законодавства країн ЄС у вибраному нами інституті права.
Об’єкт дослідження. Об’єктом нашої дипломної роботи є суспільні відносини, що регулюють кримінальну відповідальність за злочини проти життя за кримінальним правом Німеччини та Польщі. Дослідження проводиться за порівняльним аспектом.
Предмет дослідження. Співвідношення кримінального права Німеччини та Польщі у сфері кримінальної відповідальності за злочини проти життя.
Методи наукового пізнання. У ході виконання автором дипломної роботи були застосовані різноманітні загальні та спеціальні методи. У процесі дослідження кримінального права країн нами було використано історико-правовий, метод порівняння, формально-юридичний, історико-правовий методи, інтерпретації, узагальнення, а також аналізу.
Науково-теоретична основа. Нами було проаналізовано наукові публікації вітчизняних та зарубіжних вчених-правників, а саме: наукові статті, публікації періодичних наукових конференцій, навчальні підручники, монографії, дисертації та автореферати дисертаційних досліджень. Дослідженнями питань кримінальної відповідальності за злочини проти життя, в цілому, з різного ракурсу займалися такі зарубіжні та вітчизняні вчені, як Джеремі Бентам, Чезаре Баккарія, Герд Пфайфер, Лутц Мейер-Гьоснер, Клаус Волк, Селіна Новак, Джефрі С. Туомала,  Ян Граєвськи, Маркус Дірк Дюббер, Річард Ф. Вітцель, Робберс, Джергард, М. К. Аніянц, Д. С. Азаров, Г. М. Борзєнков, В. І. Борисов, Н. В. Уварова, С. В. Бородин, Л. П. Брич, В. О. Гацелюк, О. О. Дудоров, М. І. Загородніков, Є. О. Письменський, В. В. Сташис, В. Я. Тацій, П. П. Андрушко, А. В. Андрушко, М. Д. Шаргородський, Г. В. Чеботарьова, Н. Л. Березовська, О. С. Сотула, Т. Д. Лисько, К. Г. Махатадзе, Н. А. Орловська, О. М. Лупіносова, Л. В. Гусар, К. В. Катеринчук, Криштоф Краєвськи, А. В. Сєрєбрєннікова та багато інших.
Нормативно-правова основа. Нормативно-правовою основою роботи стали законодавчі акти у сфері кримінальної відповідальності за злочини проти життя за кримінальним правом Німеччини та Польщі, а саме: кримінальні кодекси обраних для дослідження країн, правозастосовна практика.
 Нами було використано доробок історичних звітів щодо змін у сфері кримінальної відповідальності за злочини проти життя Німеччини та Польщі, результати тлумачення законодавчих актів.
Наукова новизна отриманих результатів. Новизна дипломної роботи полягає в тому, що автором було вперше запропоновано аналіз наукових публікацій іноземних вчених-правників зарубіжними мовами, зокрема, англійською, російською, польською мовами. Досліджено інститут кримінальної відповідальності за злочини проти життя у кримінальному праві Німеччини та Польщі, шляхом тлумачення, роз’яснення норм кримінальних кодексів обраних країн, порівняння спільних та відмінних рис. Було вперше зіставлено позиції зарубіжних вчених і вітчизняних вчених щодо даного інституту кримінального права. 
Практичне значення одержаних результатів. Робота представляє собою узагальнення практик кримінального права зарубіжних країн (на прикладі Німеччини та Польщі), що можуть бути використані у навчальній програмі курсів кримінального права, порівняльного кримінального права, кримінального права зарубіжних країн. 
Крім того, дані дослідження можуть бути використані у наукових цілях з метою проведення подальших досліджень. 
Автором дипломної роботи запропоновано шляхи вдосконалення вітчизняного законодавства з метою уніфікації кримінального права України та країн ЄС.
Робота складається зі вступу, двох розділів, кожен з яких складається з підрозділів, висновків і списку використаної літератури. Загальний обсяг роботи - 97 сторінок, використаних джерел – 83 найменування.

Розділ 1
Особливості кримінальної відповідальності за злочини проти життя у кримінальному праві Німеччини

1.1.	Загальна характеристика кримінальної відповідальності за злочини проти життя 

Не зважаючи на географічну близькість України до Німеччини, структура побудови кримінального кодексу Німеччини представляє собою цікавий матеріал для детального опрацювання. Адже сам принцип проведеної кодифікації має багато легко помітних відмінностей в порівнянні з діючим кримінальним кодексом України. 
Розділ кодексу, що регулює суспільні відносини, пов’язані із кримінальною відповідальністю за злочини проти життя особи має назву «злочини проти життя». При цьому, варто зазначити, що у цьому кодифікованому акті також міститься і розділ під назвою «злочини проти особи», що йде в розріз із практикою кримінального права України (надалі  як «КК України») [2]. Кримінальний кодекс України, натомість, містить норми щодо кримінальної відповідальності за злочини проти життя особи в розділі «Злочини проти життя та здоров’я особи» [3]..
Варто зазначити, що неодноразово вітчизняною правовою наукою піднімалось питання доцільності та прийнятності поняття «життя і здоров’я особи» у редакції КК України. Зокрема, на думку автора слід прислухатись до позиції Дзюби Володимира Трохимовича, який пропонує назву «Злочини щодо життя і здоров’я людини»[70].
До джерел кримінального права Федеративної республіки Німеччини (ФРН) відносяться Основний закон (Конституція) ФРН 1949 р. та Кримінальний кодекс ФРН (КК ФРН) 1871 р., федеральні кримінальні закони, кримінальне законодавство земель, іноземне кримінальне законодавство. Особливістю кримінального права ФРН є те, що воно кодифіковано в повному обсязі. Поряд з КК існують інші численні не кодифіковані кримінально-правові норми, що містяться в різних законах. Тому слід розрізняти власне КК (кодифікований акт) і більш широке поняття - кримінальне право, в яке входять як КК, так і інші численні кримінально-правових приписів, що містяться в різних законах, складових так зване додаткове кримінальне право [2].
Основний закон ФРН 1949 року є джерелом кримінального права ФРН перш за все тому, що в ньому міститься ряд основоположних кримінально-правових принципів. Наприклад, ст. 102 Конституції скасувала смертну кару. Стаття 103 (2) проголосила головна вимога принципу законності: "Діяння підлягає покаранню, якщо його караність була встановлена ​​законом до вчинення діяння". Стаття 103 (3) встановила: "Ніхто не може бути підданий багаторазовому покаранню за один і той же дію на підставі загального кримінального закону". Стаття 104 передбачає позбавлення волі тільки на підставі формального закону і за рішенням суду [11].

Так як ФРН є Федерацією земель, то для неї характерно те, що кримінальне законодавство відноситься до області конкуруючого законодавства (ст. 72, 74 Основного закону ФРН). Це означає, що суб'єкт федерації (тобто земля) може врегулювати питання, які стосуються предмета конкуруючої компетенції, в тому випадку і в тому обсязі, в якому це не врегульовано федерацією. Іншими словами, якщо федеральний законодавець скористався наданими йому повноваженнями і видав норми в якійсь галузі кримінального права, то в цій області втрачають силу всі перш видані кримінальні закони окремих земель і надалі в даній області виключається їх законодавча діяльність. В даний час КК існує тільки на рівні федерації [12, C.125].
Основним джерелом кримінального права ФРН є КК від 15 травня 1871 р.. КК Німецької імперії 1871 р лежить в основі сучасного КК ФРН, ґрунтуючись на філософії І. Канта і Г. Гегеля, сприйняв ідеї класичної школи кримінального права з її теорією психологічної провини і свободи волі з об'єктивними підставами кримінальної відповідальності за заподіяння шкоди правовому благу з концепцією покарання як відплати за зло. КК в початковій редакції відрізнявся відносним лібералізмом. Так, наприклад, в перший рік його дії 75% злочинців засуджувалися до штрафних санкцій [10].
Закономірно, що в КК, прийнятий в XIX столітті, вносилися численні зміни, зумовлені перш за все появою нових видів злочинних діянь, таких, наприклад, як геноцид, відмивання грошей, транспортні, екологічні та багато інших злочинні діяння. Тому КК ФРН в останній редакції є сучасний правовий документ, хоча, безсумнівно, свої основні правові інститути він черпає саме в КК 1871 року, а той в свою чергу - в КК Пруссії 1851 р. Досягти цього вдалося завдяки проведеному вже з кінця XIX століття процесу внесення змін до КК, тісно пов'язаного з німецькою кримінальною політикою в цілому.
Перші істотні зміни КК почалися ще в епоху Веймарської Республіки (1919-1933). У той час були прийняті закони про грошовий штраф 1921-1924 рр., що відкрили шлях для широкого застосування цього виду покарання при його призначенні за вчинене злочинне діяння і за замах на нього. У 1923 р. був прийнятий Закон про відправлення правосуддя у справах неповнолітніх. У 1933 р. в КК була введена система заходів виправлення і безпеки. З 1933 по 1945 рр. діяли окремі правові акти націонал-соціалістського толку. Вони відрізнялися крайньою реакційністю, властивою фашистській правовій політиці й ідеології. Саме  націонал-соціалістським кримінальне право залишилося тільки проектом [18, С.60].
Після закінчення Другої світової війни більшість кримінальних законів, прийнятих з 1933 по 1945 рр., відповідно до ст. 4 Потсдамської угоди були скасовані.
Третій Закон про зміну КК від 4 серпня 1953 року, який запровадив інститут умовно-дострокового звільнення і умовного звільнення, привів до опублікування нової редакції КК від 25 серпня 1953 р. З тих часів з назви КК було вилучено "для Німецької імперії".
З 1953 р. в ФРН почалася робота з підготовки загальної реформи кримінального законодавства. У 1954 р Бундестагом створюється Велика комісія з реформи кримінального права. Перший в післявоєнний період і дев'ятий в ряду загальних реформ проект КК не був представлений Бундестагу у зв'язку із закінченням терміну повноважень останнього. Урядовий проект під назвою «Проект-1962» ( "Е-162") було обговорено в уряді, але не був схвалений внаслідок гострої критики з боку ряду офіційних осіб і вчених ФРН [18, С.61].
На противагу урядовим проектам КК 14 професорів кримінального права ФРН та Швейцарії опублікували в 1966 році свій, так званий, Альтернативний проект Загальної частини КК (АЕ).
Він ставив  за мету відповідати чотирьом основним цілям:
1) досягнення мети ресоціалізації злочинців на раціональних засадах (принцип ultima ratio);
2) деморалізація кримінального права, яке виходило б не з етичних оцінок, а з конкретної загрози діяння соціальному правопорядку;
3) лібералізацію;
4) гуманізацію кримінального права [18, С.61].
Важливим кроком реформи кримінального права стало прийняття 1-го Закону про реформу кримінального права від 25 червня 1969 року і 2-го Закону про реформу кримінального права від 4 липня 1969 року які заклали основу для докорінної зміни Загальної частини КК. Так, наприклад, 2-й Закон перетворив Загальну частину КК, яка містить основні поняття для всіх кримінально-правових діянь. Також були змінені порядок і нумерація параграфів. Крім того, даним Законом було внесено зміни в Особливу частину КК.
Наступні проекти законів про реформу кримінального права, закони про зміну КК і Закон про введення в дію КК 1974 року призвели до прийняття нової редакції КК від 2 січня 1975 року. Можна сказати, що з прийняттям цієї редакції КК реформа Загальної частини КК по суті підійшла до свого завершення. Зміна норм Особливої ​​частини після 1975 року тривала і триває досі. Найбільш суттєві зміни внесені Законом від 28 березня 1980 року про злочинні діяння проти навколишнього середовища (колишній розділ 28, § 321-330с) і про посадові злочинні діяння (колишній розділ 29). Законами  від 13 квітня 1986 року та від 15 травня 1986 року КК був доповнений новими нормами про господарські злочини. Закон про захист потерпілих від 18 грудня 1986 року включив поняття "відшкодування шкоди" і "примирення з потерпілим" до переліку пом'якшуючих обставин. У той же час була декриміналізована частина дрібних злочинів у сфері дорожньо-транспортних і майнових злочинів. Ці та деякі інші зміни зумовили прийняття нової редакції КК від 10 березня 1987 р. [24, C.45]
Після 1987 р наступні зміни КК стосувалися насамперед таких питань: Законом від 9 червня 1989 року в зв'язку з введенням інституту головного свідка при терористичних актах була посилена відповідальність за викрадення людини з метою вимагання (§ 239а) і захоплення заручників (§ 239Ь) . Закон від 13 червня 1990 року розширив дію § 316с: до охорони суден у повітряному просторі була додана охорона громадського річкового судноплавства. 25-й Закон про зміну КК від 20 серпня 1990 року розширив норму § 201 про порушення конфіденційності слова. 26-й Закон про зміну КК від 14 липня 1992 р посилив відповідальність за торгівлю людьми (§ 180Ь, 181). Істотних змін зазнала у зв'язку з прийняттям Закону про боротьбу з нелегальною торгівлею наркотиками та іншими формами прояву організованої злочинності від 15 липня 1992 р в таких складах діянь, як особливо тяжкий випадок крадіжки, скоєної бандою (§ 244), приховування майна, здобутого злочинним шляхом , що здійснюється бандою у вигляді промислу (§ 260а) і відмивання грошей (§ 261), в результаті чого була значно посилена відповідальність за вчинення бандою корисливих злочинних діянь.
Цим же Законом в Загальну частину КК була введена новела: в систему покарань був внесений новий вид покарання - майновий штраф (§ 43а). 27-й Закон про зміну КК від 23 липня 1993 р поширив дію § 174, абзацу 1 і 3 про розпусні дії щодо опікуваних осіб і § 176, абзаци 1-4, 5 № 2 і 6 про розпусні дії по відношенню до дітей за діяння, вчинені громадянином ФРН за кордоном незалежно від законодавства країни, де було скоєно діяння. Цим же Законом було внесено зміни до § 184 про поширення порнографічних видань. Була встановлена ​​відповідальність за поширення видань, що містять зображення порнографічного насильства над дітьми [24, C.48].
Чимало проблем виникло також у зв'язку з об'єднанням Німеччини в 1990 році. Це було обумовлено насамперед відмінністю в правових системах двох держав на території Східної і Західної Німеччини. КК ФРН в редакції опублікування від 10 березня 1987 року з подальшими змінами на підставі ст. 8 і Положення I гл. III розд. З підрозділ. III § 1 Договору про об'єднання від 31 серпня 1990 року, з 3 жовтня 1990 року набув чинності з деякими винятками на території нових федеральних земель (Бранденбург, Мекленбург - Передня Померанія, Саксонія, Саксонія-Ангальт, Тюрінгія) і колишньої східної частини Берліна . Винятки стосуються перш за все того, що деякі норми КК ФРН до теперішнього часу не застосовуються на території колишньої НДР. Деякі норми КК НДР від 12 січня 1968 року на підставі Договору про об'єднання зберегли свою дію на території колишньої НДР і після об'єднання Німеччини. До них відносяться, наприклад, статті про незастосування строків давності до злочинів проти миру, людства і прав людини і до військових злочинів (§ 84), про просте зловживання (§ 149), про створення ситуації, пов'язаної з заподіянням небезпеки навколишньому середовищу (§ 191А ), про порушення суддівської незалежності (§ 238) [27, C.458].
Новели в КК ФРН були внесені в 1994, 1995 і 1997 рр. законами про зміну КК і рядом інших законів, що містять кримінально-правові приписи (наприклад. Законом про боротьбу з організованою злочинністю від 28 жовтня 1994 року. Саме на цей Закон вперше в сучасному кримінальному праві Німеччини було покладено завдання гармонізації рамок покарання. 28-й Закон про зміну КК від 13 січня 1994 ввів в Особливу частину КК норму про підкуп депутатів (§ 108е). 29-й Закон виключив кримінальну відповідальність за гомосексуальні дії (§ 175) і змінив § 182 КК. 30-й Закон від 23 червня 1994 р стосувався призупинення терміну давності кримінального переслідування статевих злочинних діянь, скоєних по відношенню до дітей і молоді (§ 78b). 31-й Закон від 27 червня 1994 року - 2-й Закон по боротьбі зі злочинністю, пов'язаною з посяганнями на навколишнє середовище, істотно змінив 28-й розділ Особливої ​​частини КК "Злочинні діяння проти навколишнього середовища". 32-й Закон від 1 червня 1995 року змінив абзац 1 § 69Ь, що містить приписи про позбавлення водійських прав в міжнародному автомобільному сполученні. Цей же Закон виключив абзац 2 § 44, що відноситься до заборони керувати транспортним засобом в міжнародному автомобільному сполученні. Закон від 6 червня 1995 року виконанню Конвенції ООН з міжнародного морського права від 10 грудня 1982 року і Конвенції від 28 липня 1994 року, здійсненню ч. XI Конвенції з міжнародного морського права вніс зміни в § 5 № 11 КК, встановивши, що німецьке кримінальне право діє незалежно від права місця вчинення діяння щодо таких діянь, які вчиняються за кордоном: "11. Злочинні діяння проти навколишнього середовища у випадках, передбачених § 324, 326, 330 і 330А, які були здійснені у виключній економічній зоні Німеччини , оскільки не переслідуються як злочинних діянь по міжнародній Конвенції про захист моря ". Законом про зміну Закону про допомогу вагітним жінкам і сім'ї від 21 серпня 1995 року був змінений ряд норм КК, пов'язаних з перериванням вагітності, і посилений кримінально-правовий захист вагітних жінок [27, C.462].
На підставі Закону про інформаційно-комунікаційну службу від 22 липня 1997 року під письмовими матеріалами (§11, абз. 3) за змістом КК стали розумітися і носії інформації. На підставі 33-го Закону про зміну кримінального права від 1 липня 1997 року були внесені зміни в § 177-179 КК, що передбачають кримінальну відповідальність за злочини проти статевого самовизначення, і з КК був виключений § 237 (викрадення жінки проти її волі). Істотні зміни в КК були внесені Законом про боротьбу з корупцією від 13 серпня 1997 року, який не тільки уточнив поняття посадової особи (§ 11, абзац 1, п. 2, літера "с"), а й змінив ряд норм Особливої ​​частини . Так, наприклад, цим Законом було додано новий розділ про злочинні діяння проти конкуренції, який є тепер 26-м розділом. У зв'язку з цим була змінена нумерація останніх чотирьох розділів, і тепер їх налічується 30. У зв'язку з посиленням боротьби з корумпованими посадовими особами цим же Законом було внесено зміни і в норми про посадові злочинні діяння, передбачені 30-м розділом.
Закон про трансплантацію органів від 5 листопада 1997 вніс зміни в § 5, на підставі якого німецьке кримінальне право діє незалежно від права місця вчинення відносно торгівлі органами (§ 18 Закону про трансплантацію), якщо виконавець на час вчинення діяння є громадянином ФРН. Законом про реформу правового статусу дитини від 16 грудня 1997 року була прийнята нова редакція § 11 (абзац 1, № 1, буква "а"). Супровідний Закон до Закону про телекомунікації від 17 грудня 1997 встановив кримінальну відповідальність за ряд злочинних діянь, скоєних в цій сфері (наприклад, порушення таємниці поштового та телекомунікаційного зв'язку (§ 206)) [27, C. 631].
6-й Закон про реформу кримінального права від 26 січня 1998 року та Закон по боротьбі з сексуальними деліктами та іншими небезпечними злочинними діяннями від 26 січня 1998 року праву характеризуються рядом німецьких правознавців як третій етап реформи кримінального права. Ухвалення 6-го Закону стало логічним продовженням роботи по реформуванню сучасного кримінального права Німеччини, основа для якого була закладена першими п'ятьма Законами про реформу кримінального права, прийнятими ще в 1969-1974 рр. По суті, 6-й Закон став першою всеосяжною реформою Особливої ​​частини КК Німеччини з моменту його вступу в силу в 1871 р.
Основною метою, яку переслідував німецький законодавець, приймаючи цей Закон, була гармонізація меж покарання, зміна кримінально-правових норм, їх доповнення та прийняття нової редакції для того, щоб поліпшити кримінально-правовий захист і сприяння застосуванню права, а також виключення з КК не застосовуваних і тих, що стали непотрібними кримінально-правових норм.
Вперше завдання гармонізації меж покарання в сучасному КК, як уже зазначалося, було покладено на Закон про боротьбу з організованою злочинністю від 28 жовтня 1994 г. Однак, на думку німецьких правознавців, межі покарання за злочинні діяння проти особистості залишалися набагато нижче, ніж за делікти проти власності і майна. Тому 6-й Закон розглядав цю задачу з точки зору створення нової системи меж покарання, в якій більш істотне значення надавалося правоохоронюваним благам особистості, таким як життя, тілесна недоторканність, особиста свобода, статеве самовизначення, а не матеріальним правовим благ, таким як власність, майно і безпеку правовідносин. Це ні в якому разі не означало, однак, автоматичного підвищення санкцій одних норм і зниження інших.
З метою гармонізації рамок покарання, враховуючи цінність і значимість різних правових благ, були усунені суперечності між покараннями за тілесні ушкодження, вбивства і сексуальні делікти, з одного боку, і делікти проти власності, майна і підробку документів - з іншого. Усередині цих груп злочинних діянь були належним чином узгоджені межі покарання.
Значення 6-го Закону про реформу кримінального права полягає також в тому, що він реформував окремі групи кримінально-правових норм (наприклад, підпали (§ 306-3060), прийняв нову редакцію деяких складів злочинів (наприклад, створення збройних груп (§ 127 ), залишення в небезпеці (§ 221), тяжкий розбій (§ 250) та ін.), ввів нові кримінально-правові заборони (наприклад, склади зловживання страхуванням і підробки платіжних карт), посилив кримінально-правовий захист деяких груп потерпілих (наприклад, дітей на підставі § 176-176b і § 236) і виключив з КК норми, які не застосовуються на практиці (наприклад, § 144 (схиляння особи до еміграції шляхом обману) і § 217 (дітовбивство)) [19, C.61].
На думку німецького законодавця, 6-й Закон повинен був завершити реформу Особливої ​​частини КК в цілому. Однак це завдання не було виконано повністю. Так, наприклад, не була реформована норма про тяжке вбивство (§211).
Прийнятий в той же день, що і 6-й Закон, Закон про боротьбу з сексуальними деліктами та іншими небезпечними злочинними діяннями вніс зміни головним чином в Загальну частину КК. Він реформував норму про умовно-дострокове звільнення від покарання при від'їзді термінового позбавлення волі (§ 57, абзац 1, № 2), поширив застосування превентивного ув'язнення на певні сексуальні делікти, тілесні ушкодження і ряд злочинних діянь, скоєних в стані сп'яніння. Цим же Законом судам було надано можливість встановлювати нагляд на невизначений термін (§ 68оС) в тому випадку, якщо засуджений не згоден із зазначенням пройти курс лікування утриманням або ігнорував таку вказівку (§ 68оС, абзац 2).
Після вступу двох останніх законів в силу в КК були внесені новели. Наприклад, Законом про зміну Закону про дорожній рух та інших законів від 24 квітня 1998 року, Законом про поліпшення боротьби з організованою злочинністю від 4 травня 1998 року, Законом про спеціальності психолога-психотерапевта, дитячого та підліткового психотерапевта, про зміну п'ятої книги кодексу соціального права і інших законів від 16 червня 1998 року, Законом про виконання Договору від 24 вересня 1996 про всебічну заборону ядерних випробувань від 23 липня 1998 року, 11-м Законом про зміну Закону про правила повітряних перевезень від 25 серпня 1998 року, 3-м Законом про зміну Федерального положення про нотаріат та інших законів від 31 серпня 1998 року, Законом про захист фінансової сфери Європейського Союзу від 10 вересня 1998 року та Законом про боротьбу з хабарництвом в країнах Європейського Союзу від 10 вересня 1998 р .
Численні зміни, внесені в КК цими Законами, привели до прийняття нової редакції КК від 13 листопада 1998 р.
У 1999-2001 рр. в КК також вносилися певні зміни.
Крім того, варто звернути увагу на послідовність розміщення розділів особливої частини КК Німеччини. Так, злочини проти життя розміщуються лише в розділі 16 Особливої частини. На нашу думку, законодавець використав саме таку послідовність, аби виділити пріоритетні та більш важливі сфери суспільного життя, за скоєння злочинів проти яких держава «переслідує» більш суворо та «пильно». Таким чином, наша позиція полягає в тому, що законодавець пріоритетними сферами охорони вважає суспільні відносини, зокрема, щодо кримінальної відповідальності за злочини проти миру людства, щодо державної зради,  загрози безпеки демократичного устрою та верховенства права (перший розділ Особливої частини); злочини проти зарубіжних країн (третій розділ Особливої частини); або ж злочини проти конституційних органів та злочини в контексті виборів та результатів голосування (четвертий розділ Особливої частини).
Звичайно, варто погодитись, що важливість злочинів, що пов’язані з порушеннями національної безпеки, демократії, тощо над злочинами проти особи безумовна. І український законодавець в цьому аспекті також віддає схожу перевагу національним інтересам. Утім, все ж, не можна сказати, що послідовність німецького кримінального уложення подібна до українського. 
Яскравим прикладом може слугувати, наприклад, підробка грошей та офіційних печаток (розділ восьмий  Особливої  частини); надання неправдивих свідчень під присягою (дев’ятий розділ); злочини пов’язані з релігією або ідеологією (одинадцятий розділ); або, зокрема, порушення особистого приватного життя (п’ятнадцятий розділ Особливої частини), тощо. На нашу думку, це пов’язано із, в цілому більшим прогресом держави у розбудові демократичних інститутів суспільства. Відповідно, у суспільстві домінують інші цінності. У той час, як в Україні історично життя та здоров’я людини на сучасному етапі розбудови нашої країни є домінантною сферою охорони держави.
Повертаючись до розділу «Злочини проти життя», законодавцем закріплено 13 категорій злочинів. Однак, деякі злочини, що посягають на охоронюване державою право на життя людини, знаходяться у інших розділах Особливої частини КК Німеччини, про що йтиметься у наступному підрозділі (Див.: 1.2. Засади регулювання кримінальної відповідальності за злочини зі смертельними наслідками).
Першим елементом системи злочинних діянь проти особистості є злочинні діяння проти життя (розділ XVI Особливої ​​частини КК). На думку німецьких правознавців, саме з цих складів злочинних діянь в майбутньому повинна починатися Особлива частина КК. Але поки ця точка зору не отримала свого законодавчого підкріплення.
Норми даного розділу були частково змінені Шостим Законом про реформу кримінального права від 26 січня 1998 року. У даний час склади злочинів, які зазіхають на життя, можна розділити на наступні групи: 1) вбивство; 2) залишення в небезпеці; 3) переривання вагітності [23].
До групи вбивств входять умисне і необережне вбивство. Охоронюваним даними нормами правовим благом (Rechtsgut) є людське життя. В абзаці 1 § 212 ( Totschlag) сформульований основний склад умисного вбивства: "Той, хто вбиває іншу людину за обставин, коли відсутні ознаки тяжкого вбивства, карається позбавленням волі на строк не менше трьох років". У німецькій кримінально-правовій доктрині вбивство розуміється традиційно: заподіяння смерті іншій людині, але суб'єктивна сторона вбивства, на відміну, наприклад, від ч. 1 ст. 105 КК РФ, характеризується як умислом, так і необережністю. Смерть може бути заподіяна будь-яким способом. Німецька судова практика цілком обґрунтовано визнає вбивством позбавлення життя як здорової людини, так і смертельно хворого. З об'єктивної сторони вбивство може бути вчинено за допомогою як дії, так і бездіяльності. Очевидно, що по німецькому праву самогубство не є караним [23].
В абзаці 2 § 212 встановлена кримінальна відповідальність за особливо тяжкий випадок вбивства (besonders schwerer Fall des Totschlags). Він не є різновидом тяжкого вбивства (Mord). При скоєнні особливо тяжкого випадку вбивства відсутні ознаки тяжкого вбивства (§ 211). Дана норма визначає розмір покарання (Strafzumessungregel), в даному випадку - більш тяжкого, ніж передбачене за вчинення простого вбивства (абзац 1). У зв'язку з цим, оцінюючи тяжкість провини особи, суд встановлює, що вона важча, ніж при здійсненні простого вбивства (абзац 1 § 212). Йдеться перш за все про такі випадки, коли діяння тільки за формальними ознаками типізації вбивств не підпадає під § 211. Наприклад, в ряді випадків по абзацу 2 § 212 може бути кваліфіковано вбивство з ревнощів [23].
Якими ж ознаками має володіти тяжке вбивство (Mord)? Склад тяжкого вбивства передбачений в § 211 і є кваліфікованим. Розподіл складів на вбивство (Totschlag) і тяжке вбивство (Mord) є традиційним для німецького кримінального права: воно існувало ще в КК 1871 році. Спочатку ці склади відрізнялися тільки специфічним формулюванням "умисел скоєння вбивства", який був критерієм для їх розмежування. Дане формулювання було орієнтоване не на юридичні, а на суто психологічні ознаки, які часом було важко встановити. Ця невизначеність була частково усунена Законом від 4 вересня 1941 р. [34]
Ознаки тяжкого вбивства в доктрині німецького кримінального права поділяються на три групи. Ознаки першої та третьої груп характеризують суб'єктивну сторону злочину (психічне ставлення суб'єкта злочину до здійснюваного діянню, його "особливо негожі" мотиви і цілі), а ознаки другої групи є об'єктивними і характеризують спосіб і засоби вчинення злочину. До них відносяться:
1) вбивство з садистських спонукань, для задоволення статевого потягу; з корисливих мотивів або керуючись іншими низькими спонуками;
2) вбивство, вчинене підступним, жорстоким способом або загально небезпечним засобами;
3) для того щоб приховати інший злочинне діяння або полегшити його вчинення [2].
Під вбивством із садистських спонукань німецька кримінально-правова доктрина і судова практика розуміють таке позбавлення життя іншої людини, яке відбувається з метою подивитися, як помирає інша людина, в тому числі на його фізичні та моральні муки, пов'язані з позбавленням його життя. Часто винний розглядає свої дії, спрямовані на позбавлення їм іншу людину життя, як специфічний психічний стимул або здійснює їх просто так, "заради спортивного інтересу". Так, Палата у кримінальних справах Верховного федерального суду Німеччини визнає наявність у винного садистських мотивів в тому випадку, якщо при здійсненні вбивства він "просто хотів подивитися на те, як інша людина мучиться, коли вмирає". Таким чином, мотив є обов'язковою ознакою цього злочину. Якщо ж мотив не можна встановити, дії винного не можуть бути кваліфіковані як вбивство з садистських спонукань [28].
Аналіз німецької судової практики у справах про вбивство дозволяє зробити висновок про те, що вбивство для задоволення статевого потягу, як правило, здійснюється особою, що страждають такими формами статевого збочення, при яких воно хоче отримати статеве задоволення за допомогою заподіяння іншій людині смерті або за допомогою злягання з трупом потерпілого. Дана ознака складу вбивства має місце також і в тому випадку, коли винний робить сексуальний злочин, застосовуючи насильство, і при цьому передбачає можливість настання смерті потерпілого. Як приклад вбивства, скоєного для задоволення статевого потягу, можна навести такий випадок з німецької судової практики: А. напав на коханців і вбив чоловіка для того, щоб зробити насильницький статевий акт з жінкою.
Корисливі спонукання стосовно даного складу злочину трактуються традиційно: як вбивство з корисливих мотивів слід кваліфікувати вбивство, вчинене з метою отримання матеріальної вигоди для винного або третіх осіб або звільнення від обов'язків майнового характеру. Поняття низинних спонукань є оціночною категорією і трактується німецької судовою практикою досить широко. Низинні мотиви характеризуються не тільки своєю впевненістю, а й особливою аморальністю. Вирішальною при цьому є оцінка мотивації поведінки людини. Спонукання визнаються низинними, коли вони пов'язані з явною неповагою до суспільства і визнаним усіма нормами моралі, внаслідок чого знецінюється сама людське життя, а на перше місце ставиться досягнення будь-якими засобами інтересів деградованої, аморальної особистості. Низовина спонукань визначається виходячи з усіх обставин справи. Прикладом низинних спонукань може служити мотив помсти.
Серед ознак другої групи найбільший інтерес представляє перша ознака - підступний спосіб. Він характеризує вбивства з використанням безпорадного стану потерпілої або його довірливості. Зокрема, німецька судова практика визнає існування особливих довірчих відносин між близькими людьми, подружжям, родичами.
Вбивство, вчинене жорстоким способом і з використанням загальнонебезпечним способом, трактується німецької судовою практикою традиційно. Вбивство, вчинене жорстоким способом (за термінологією, що використовується в російському КК, - вбивство з особливою жорстокістю), має місце, якщо винний усвідомлює, що завдає своїй жертві особливі фізичні або душевні страждання або муки (наприклад, застосовує тортури, залишає без води або їжі). При цьому німецька судова практика пов'язує поняття особливої жорстокості як зі способом вбивства, так і з іншими обставинами справи, що свідчать про прояв винним особливої жорстокості. Вбивство, вчинене з використанням загальнонебезпечним способом, характеризується таким способом умисного заподіяння смерті, який свідомо для винного небезпечен для життя не тільки потерпілого, а й хоча б ще однієї особи (наприклад, вибух, підпал і ін.) [20].
Третя група ознак (вбивство для того, щоб приховати інше злочинне діяння або полегшити його вчинення) трактується німецької судовою практикою традиційно і не володіє якою-небудь специфікою.
Якщо скоєно умисне вбивство і відсутні перераховані вище ознаки, то винний несе кримінальну відповідальність за § 212 КК.
За особливо тяжкий випадок вбивства (абзац 2 § 212) і за тяжке вбивство (§211) передбачено покарання у вигляді довічного позбавлення волі.
У § 213 передбачена відповідальність за менш тяжкий випадок вбивства. Він має місце, якщо вбивство відбувається при відсутності провини з боку особи, яка вчинила вбивство. Вина останнього відсутня, наприклад, за таких умов: перед вчиненням злочинного діяння потерпілий тяжко образив обвинуваченого, привів його в лють жорстоким поводженням з ним або його родичами і вбивство було скоєно на тому ж місці. Вже згадана норма не є самостійним складом. Вона служить критерієм для визначення розміру покарання за просте вбивство (§ 212), якщо при його здійсненні є зазначені вище ознаки.
Привілейованим складом вбивства є вбивство на прохання потерпілого (§ 216).
Вбивство на прохання потерпілого робить той, хто, піддавшись категоричним, наполегливим проханням потерпілого позбавити його життя, вбиває останнього. Потерпілий повинен бажати своїй смерті, він повинен чітко і однозначно висловити це словами, жестами або мімікою. Якщо потерпілий висловив своє прохання під впливом примусу, обману, помилки чи інших подібних обставин, то § 216 не застосовується. На практиці дії винного не кваліфікуються за цією нормою, якщо це прохання виходило від малолітнього, душевнохворого або особи, яка перебуває в стані депресії. Прохання потерпілого повинно бути адресовано винному і висловлене ​​безпосередньо перед вчиненням вбивства. Але певний розрив у часі допускається. Якщо розглядати суб'єктивне ставлення винного до здійснюваного вбивства, то прохання потерпілого повинне бути єдиним спонукальним мотивом такого злочинного діяння. В іншому випадку мова може йти про кваліфікацію дій винного за § 212 або при наявності кваліфікуючих ознак по § 211. За вбивство на прохання потерпілого призначається більш м'яке покарання, ніж за просте вбивство, - позбавлення волі на термін від шести місяців до п'яти років. Замах на дане злочинне діяння є караним.
Існуючий раніше склад дітовбивства (колишній § 217) був виключений із КК Шостим законом про реформу кримінального права. Дана норма передбачала кримінальну відповідальність за вбивство матір'ю своєї новонародженої дитини під час пологів або відразу після них. Виключаючи дану норму з КК, німецький законодавець насамперед керувався незначним числом випадків застосування даної норми в судовій практиці (від одного до 10 випадків), а також тим, що специфічний психічний стан матері може підлягати кримінально-правовій оцінці на підставі §213 (менш тяжкий випадок вбивства).
Кримінальна відповідальність за необережне вбивство передбачена в § 222 КК: "Той, хто з необережності заподіює людині смерть, карається позбавленням волі на строк до п'яти років або грошовим штрафом" [2]. На практиці до кримінальної відповідальності за цією нормою залучаються особи, які, на думку суду, порушують будь-які обов'язки. Наприклад, обов'язки, покладені на винного законом, службою або випливають з попередніх відносин між винним і потерпілим або їх поведінки. При цьому необхідно встановити, лежав чи на винному в зв'язку з цим, обов'язок охороняти людське життя.
Кримінально-правова доктрина ФРН до злочинних діянь проти життя відносить і посягання на ще не народжену життя (переривання вагітності). До них відносяться переривання вагітності (§ 218, основний склад); некараність переривання вагітності (§ 218а); переривання вагітності без медичного висновку; неправильний медичний висновок (§ 218b); порушення лікарем своїх обов'язків при перериванні вагітності (§ 218с); консультація вагітних жінок в тяжкій і конфліктній ситуаціях (§ 219); агітація за переривання вагітності (§ 219а); збут засобів для переривання вагітності (§ 219b). Як видно навіть з назв параграфів, не всі вони є складами злочинів, ряд з них всього лише декларує положення Основного закону ФРН 1949 року і Федерального закону про зміну Закону про конфліктну ситуацію, пов'язану з вагітністю, від 21 серпня 1995 року. Останній вніс істотні зміни в норми про кримінально-правової караності переривання вагітності (в тому числі ввів § 218с) [2].
У розділі про злочинні діяння проти життя є ще одна норма - залишення в небезпеці (§ 221).
Параграф 221 був введений в КК Німецької імперії ще в 1871 році. Він був істотно змінений Шостим Законом про реформу кримінального права від 26 січня 1998 року. Раніше дане злочинне зазіхання могло бути скоєно тільки щодо осіб, які самі по тій або іншій причині при певних обставин не можуть захистити своє життя від небезпеки, що загрожує. Наприклад, особи, які перебувають у безпорадному стані через свій малолітній вік або похилий вік або з-за хвороби (психічної, фізичної), тимчасової втрати свідомості (наприклад, при вагітності) [27, C.700].
У новій редакції § 221 був істотно розширено коло осіб, які вважаються потерпілими. Тепер ними можуть бути не тільки перераховані категорії осіб, але і будь-які здорові дорослі люди, які в конкретній ситуації опинилися в безпорадному стані (наприклад, не має відповідної підготовки турист, залишений керівником групи, в важкопрохідних місцях гірського масиву).
Крім того, було розширено коло злочинних дій, передбачених цією нормою. Якщо раніше залишення в небезпеці було пов'язано тільки зі зміною місця перебування потерпілого, то тепер цього не потрібно. Для настання складу, передбаченого № 1 абзацу 1, наприклад, досить того, що потерпілого, який, перебуваючи в лісі (на пікніку), випив велику кількість алкоголю і через це, не міг самостійно знайти дорогу додому, знайомі залишили в лісі. № 2 абзацу 1 передбачає відповідальність за ухилення суб'єкта злочинного діяння від обов'язку надавати допомогу (наприклад, медсестра, яка перебуває в сусідній з хворим кімнаті, не надає йому необхідної допомоги). Таким чином, нова редакція абзацу 1 § 221 містить два склади залишення в небезпеці: суб'єктом першого може бути будь-який, "хто залишає в безпорадному стані людину", суб'єктом другого - той, хто "залишає людину в безпорадному стані, хоча він знаходиться під наглядом винного, або той, хто іншим чином зобов'язаний надавати йому допомогу ". Покаранням є позбавлення волі на строк від трьох місяців до п'яти років (абзац 1) або позбавлення волі на строк від одного року до 10 років (абзац 2) [2].
Абзац 3 § 221 містить спеціальний випадок залишення в небезпеці, якщо в результаті цього потерпілому завдається смерть. Оскільки даний злочин має підвищену суспільну небезпеку, покаранням за нього є позбавлення волі на строк не менше трьох років.
Статтями 1, 21 кримінального уложення передбачено, що «діяння може бути покаране лише у тому випадку, якщо кримінальна відповідальність була встановлена ​​законом до вчинення злочину». «… Людина намагається вчинити злочин або кримінальний проступок, якщо вона вживає заходів, які негайно призведуть до завершення злочину, передбаченого ним» [2].
«Особи, які не досягнули чотирнадцяти років під час вчинення злочину, вважаються такими, що вчиняли діяння без вини», згідно статті 19 «відсутність кримінальної відповідальності дітей» загальної частини кримінального закону [2]. Таким чином, кримінальна відповідальність за кримінальним правом Німеччини наступає з 14-річного віку. Також, статтею 10 кодексу передбачено, що «цей закон застосовується до правопорушень, вчинених неповнолітніми та молодими людьми, якщо Актом про суди для неповнолітніх не передбачено інше» [75]. 
Крім того, суб’єктом злочину може бути лише осудна особа. Стаття 20 кримінального закону, зокрема, зазначає, що «будь-яка особа, яка під час вчинення злочину нездатна оцінити незаконність своїх дій чи дати оцінку своїм таким діям через патологічний психічний розлад, глибоке розлад свідомості, слабкість або будь-яку іншу серйозну психічну аномалію, вважається такою, що діє без вини» [2]. Як відомо, вина є однією з обов’язкових ознак складу будь-якого злочину. Саме тому, особи, що підпадають під дію статей 19, 20 Кримінального кодексу Німеччини та вчинять злочин, передбачений цим кодексом – не будуть піддаватись кримінальній відповідальності, адже суд буде зобов’язаний визначити відсутність повного складу злочину. 
Відповідно до статті 211 КК Німеччини («Вбивство за конкретних обтяжуючих обставин», або ж «Mord» ) «кожен, хто вчинить вбивство за умов цього положення, підлягає тюремному ув'язненню на все життя».
Вбивцею згідно з цим положенням є «будь-яка особа, яка вбиває людину заради задоволення, заради сексуального задоволення, від жадібності чи іншої основи мотивів, приховано або жорстоко, або засобом, що становить небезпеку для громадськості, або для полегшення чи приховання іншого злочину». 
Натомість, статтею 212 КК Німеччини передбачено кримінальну відповідальність за вбивство без обтяжуючих обставин. Згідно частини першої даної статті «кожен, хто вбиває людину без обтяжуючих обставин, передбачених  за статтею 211, засуджується за вбивство та підлягає позбавленням волі не менше п'яти років» [2].
Частина друга передбачає, що «у особливо серйозних випадках покаранням буде позбавлення волі на все життя».
Покарання за «Mord» - це довічне тюремне ув'язнення, яке зазвичай припиняється після 17-18 років (мінімум 15 років) з терміном пробації 5 років, і лише якщо суд вирішив про особливу тяжкість вчиненого («Feststellung der besonderen Schwere der Schuld»), вирок може бути виключно бути призупинено набагато пізніше, якнайшвидше після 18 років, але зазвичай через 22-23 роки (закон заявляє, що припинення після 15 років неможливе для «особливо тяжких» злочинів, але не передбачає явного мінімального строку подання, тому це питання більше судової практики, яка склалася в країні) [35].
Покарання, натомість, за «Totschlag» (умисне вбивство за статтею 212 КК) становить п'ять-п'ятнадцять років у в'язниці, а в особливо важких випадках - довічне ув'язнення (мінімальний строк - 15 років). Особливо серйозні випадки зустрічаються дуже рідко, оскільки зазвичай такий випадок вже потрапляє під дію кримінальної відповідальності за вчинення «Mord» згідно ст. 211).
У законі згадуються три приклади для базових мотивів вчинення «вбивства з обтяжуючими обставинами» («Mord»), все інше підпадає під критичну категорію «іншого базового мотиву»:
Вбивчі наміри виконуються, коли єдиною метою злочину є переконання, що інший чоловік вмирає. Цей мотив практично дуже рідкий.
Вбивство для задоволення сексуальних бажань - це випадки вбивства під час зґвалтування або вбивства з наміром використовувати труп для сексуального задоволення. Також кваліфікується зйомка вбивства та використання відео для сексуальної стимуляції.
Вбивство з корисливих мотивів, або «з жадібності», означає, що винуватця вбивають, щоб збільшити свій рівень достатку. Це той випадок, коли злочинець вбиває іншу особу, щоб грабувати жертви, або щоб успадкувати майно жертви, щоб отримати гроші зі страхування життя, тощо. Крім того, вбивства з метою зменшення власних пасивів (наприклад, боргів, обов’язку сплати регулярних платежів, тощо) потрапляють до цієї категорії, наприклад, за вбивство дитини, щоб позбутися від зобов'язання платити допомогу за дитину. З економічної точки зору збільшення особистого достатку може також здійснюватися за рахунок зменшення грошових зобов'язань. Судові органи слідкують за цим аргументом, а деякі вчені в правовій літературі бачать лише збільшення багатства, як вбивство з мотивів жадібності (у такому разі, вбивство з мотивів зменшення грошових зобов’язань розглядається ними як категорія «інших базових мотивів»). Якщо людина вважає, що має законне право власності на об'єкт або майно, таке діяння не вважатиметься вчиненим з корисливих мотивів. Те саме відбувається, коли злочин вчинено з безлічі мотивів, крім випадків, коли мотив збільшення майна домінуючий мотив злочину. 
Інші основні мотиви - це всі інші мотиви, які є на найнижчому рівні, огидними і зневажливими. Основою такого оціночного судження, як правило, є думка вітчизняного юридичного співтовариства. Це повинно бути вирішено у кожному окремому випадку, з урахуванням кожного злочину та особистості злочинця. Іншими словами, судом має бути досліджено вчинений злочин за критерієм чи є такий злочин «соціально та морально ганебним» (Див. пізніше: позицію С. Зіманн).
Однак були розроблені певні критерії. Зокрема, якщо між причиною злочину та результатом злочину існує велика диспропорція. Також згадані базові мотиви або цілі в ст. 211 Кримінального кодексу Німеччини використовуються для перевірки того, чи можна вважати інший мотив основним: вбивство з малим мотивами чи без мотиву, відповідно до судової практики вважається близьким до «вбивства заради задоволення» (ст. 211 КК). Вбивство для підбурювання сексуального бажання дорівнює вказаному вбивстві «для задоволення сексуальної пристрасті». Вбивство із заздрощів від економічного успіху іншої людини або для того, щоб мати можливість одружитися на багатій людині, вважається рівним «вбивства з корисливих мотивів». Вбивства, щоб приховати правопорушення або неприємну ситуацію, розглядаються як близькі до мотиву «приховати інший злочин».
Зокрема, можна навести такі приклади умисного вбивства, які, на нашу думку, близькі до класифікації за статтею 211 КК, як: вбивство дружини з метою одруження з іншою людиною, з мотивів ксенофобії, вбивство, щоб уникнути сплати штрафу, вбивство у зв’язку з бажанням спробувати вистрілити в людину, вбивство з метою копіювання кумиру із відомого фільму, тощо.
Крім мотивів у статті 211 кримінального закону Німеччини також вказуються і способи, за якими умисне вбивство буде кваліфікуватись за ст. 211 [2].
Зокрема, судова влада вбачає вбивство як «зрадницьке або приховане», якщо злочинці свідомо використовують недобросовісність і беззахисність потерпілого, щоб напасти на неї в ворожому ставленні.
Виконавець повинен усвідомлювати той факт, що потерпілий не знає атаки і беззахисний. Він повинен діяти вороже ставленням. За допомогою цього визначення виключаються вбивства з милосердя, а також випадки самогубств, в яких злочинець хоче взяти близьку людину з ним у ситуації відчаю. Критерії свідомості виключають випадок, коли злочинний діяч виявляє жагу пристрасті (афекту), і тому не розуміє, що він вбиває людину, яка не знає про напад. Проте афект не є обов'язковим, щоб не вважати вбивство підступним. Злочинець повинен використовувати беззахисність і невдячність. Лише беззахисне використання недостатньо. Суди вимагають, щоб потерпілий мав здатність бути підозрілим. Це не той випадок, коли потерпілий несвідомий або є дитиною до трьох років. Проте в цих випадках вбивство є підступним, коли злочинець використовує небажання батьків чи інших осіб, які піклуються про особу для вчинення злочину. Типовим випадком зрадницьких вбивств є атака з боку, від приховування або вбивства сплячої людини. Людина сприймає свою непохитність від нападу з ним, щоб спати.
У правовій літературі деякі вимагають особливо непристойного порушення довіри, що, однак, виключає брудну атаку за межі довірчих відносин. Тому ця позиція вважається надто обмеженою. Крім того, критерії є дуже невизначеними, оскільки незрозуміло, які відносини будуть вважатися відносинами довіри (наприклад, якщо  відносини, в яких один із партнерів регулярно б'є його чоловіка / дружину, все-таки вважатимуться відносинами довіри). Інші стверджують, що суди забувають суб'єктивний елемент слова підступного. Вони вказують, що німецьке слово "Heimtьckisch" складається з двох елементів: Нeimlich (тайно) і tьckisch (зрадницький). Таким чином, "Heimtьcke" буде означати heimliche Tьcke (таємно та віроломство). Вони стверджують, що вбивство сплячого тирана, тобто тирана своєї сім'ї, є вбивством прихованим, але його не можна вважати підступним. Однак вони не можуть дати визначення, коли вбивство шляхом таємним повинно розглядатися як підступне. Вони лише вказують на певні випадки, коли вони хочуть виключити їх із вбивства через пом'якшувальні обставини. Тому ця позиція також розглядається судом як надто розпливчаста. Судова система стверджує, що і в тих випадках злочинець, як правило, знає і використовує небажаність і беззахисність людини від нападу в ворожому ставленні. Тому вони прийшли до висновку, що вбивство за допомогою "Heimtьckisch"  є підступним, коли злочинник усвідомлює недобросовісність і беззахисність людини від нападу в ворожому ставленні. Проте за спеціальними обставинами вироки зменшуються відповідно до ст. 49 КК до 3-15 років. Обидві позиції мають проблеми. Позиція літератури не дає жодних чітких критеріїв, які визначають різницю між підступними вбивствами (Heimtьckemord) і Тоцлаг. Це залишає судді можливість вирішити, чи не слід розглядати вбивство внаслідок особливих пом'якшувальних обставин. Тому ця позиція веде фактично до корекції негативного типу. Деякі в літературі виступають за таку негативну корекцію типу. Корекція негативного типу означає, що характеристики вбивства необхідні, щоб виголосити когось за Вбивство, але вони не є остаточними. За надзвичайних обставин суд може висунути вирок лише за Тоцлаг, якщо справа нетипова до звичайних справ за спеціальними пом'якшувальними обставинами. У старій літературі деякі навіть пропонують коригування позитивного типу. Це означає, що характеристики вбивства необхідні, щоб виголосити когось за вбивство, але, що додатково до виконання, як мінімум, однієї з характеристик, суд має оцінити особливу вразливість вбивства. Проте в редакції ст. 211 КК ФРН не згадуються додаткові критерії спеціальної прохідності (позитивний тип корекції). Формулювання ст. 211 ФРН також не вказує на те, що за спеціальних пом'якшувальних обставин суд може розглядати злочин як Totschlag, хоча він виконує одну з характеристик ст. 211 ФРН (негативний тип корекції). Тому позитивні та негативні корективи виглядають судами як не відповідно до чинного законодавства, і тому відхиляються. Визначення судової системи є чітким. Але також до цього визначення відносяться випадки з особливими пом'якшувальними обставинами, для яких смертна кара за весь час є надто важкою. Судова влада пом'якшує вирок відповідно до ст. 49 ФРН. Проте ст. 49 ФРН можна використовувати лише для пом'якшення обставин [23].
Вбивство є жорстоким, коли злочинний діяч завдає жертві (особливо в разі смерті) надзвичайно важкий фізичний або психічний біль із безжалісного ставлення або холоднокровності. Приклад: мати, яка вела свою дитину голодувати до смерті і планувала, це холоднокровно; садистичні тортури до смерті; спалити когось до смерті.
Вбивство, яке загрожує життю або частині неспецифічної кількості інших осіб. Там повинна бути конкретна небезпека. Приклад: використання вогню з метою вбивства (зазвичай призводить до небезпеки для пожежника - тому для життя чи кінцівки осіб, крім цільової жертви), що спричиняє вибух (в населеному районі), кидаючи каміння з мосту до переповненої автостради . Якщо небезпека для інших людей повністю виключена, навіть засоби, такі як вогонь або вибухові речовини, не є небезпечними для громадськості (виняткові випадки).
Також Кримінальним кодексом передбачено і кримінальну відповідальність за умисне вбивство в стані афекту, або «пом’якшуючими обставинами». Зокрема, «якщо вбивцю (за статтею 212) було спровоковано жорстоким поводженням з ним чи його рідними або було серйозно ображено потерпілим і вбивця, через це, відразу ж втратив самоконтроль і вчинив злочин, або у випадку менш серйозного випадку, покарання становить позбавлення волі від одного до десяти років», відповідно до статті 213 вище зазначеного кодексу.
Сам закон, як можна зрозуміти, дає приклад умисного вбивства з меншою виною. Це вбивство в стані афекту, а саме: вбивство через провокацію загиблої людини, наприклад якщо убитий чоловік побив злочинця чи одного з його родичів або жорстоко образив їх, і вбивця в зв’язку з цим діяв під впливом великого гніву. Таким чином, «вбивство з меншою виною» приблизно відповідає такому виду вбивства, притаманному правовій системі загального права, як «добровільне ненавмисне вбивство» - «voluntary manslaughter».
«Voluntary manslaughter» є видом неумисного вбивства, що вчиняється під час перебування особи під «the heat of passion» (дослівно переклад з англійської як «гарячка від пристрасті», тобто «в стані афекту») [33].
«Рідними» за статтею 11 Загальної частини Кримінального кодексу Німеччини «може бути будь-хто з таких осіб, як:
(а) особи, яких пов’язують відносини кров'ю або шлюбом у прямому порядку, один з подружжя, одностатевий партнер, наречена (-ий) - також у значенні Закону про партнерські відносини однієї статі, брати і сестри, подружжя або одностатеві партнери братів і сестер, брати і сестри подружжя або одностатеві партнери, навіть якщо шлюб або ж сексуальне партнерство, на якому засновані відносини, більше не існує, або коли відносини за допомогою крові або шлюбу перестали існувати;
 (б) прийомні батьки та прийомні діти» [2].
Таким чином, законодавець відділяє вбивство від вбивства з обтяжуючими обставинами в окремі статті. Стаття 211 надає виключний перелік обставин, що будуть класифікувати вбивство саме за статтею 211, який, тим не менш, залишає місце суду для тлумачення. Він включає як характеристику за мотивами, так і за способом вчинення злочину. Річ у тім,  що в англійському перекладі, пов’язана  відсутність точних аналогів термінів, не дає змоги точно передати значення юридичних категорій, запропонованих статтями 211 та 212, що буде детально розглянуто на далі.
Нинішня форма статті 211 КК ФРН була створена в 1941 році. До цього була диференціація між вбивством як «murder» («Mord») і вбивством як «killing» («Totschlag»), при цьому, перша категорія означала вбивство «з розглядом» («mit Ьberlegung»). До 1871 року не було єдиної німецької держави, і тому не існувало жодного загального кримінального кодексу. Історично більшість німецьких держав визначали «Mord» як вбивство «з наміром» і «Totschlag» як вбивство без наміру - подібно з іншими континентальними європейськими країнами (на сьогодні, наприклад, Нідерландами). Розгляд цих двох юридичних категорій в такому ракурсі, на нашу думку, схожий, хоча і не зовсім буквально повторює значення попереднього значення. Так, попереднє вчинення означає лише те, що існувало передбачення або план. При цьому, можна припустити, що план і навіть передбачення вбивства не обов’язково означає наявність у суб’єкта злочину обдуманого мотиву, зважання на ймовірні наслідки, усвідомлення настання наслідків, тощо. Натомість, «Обдуманість», «намір» було визначено як психологічний стан розумової діяльності, в якому злочинець усвідомлено зважує мотиви за і проти злочину. За цією концепцією вбивство, яке не було заздалегідь заплановане або, щонайменше, заздалегідь враховане злочинцем, не можна вважати вбивством «з наміром» згідно з німецьким законодавством (також заздалегідь проведена підготовка не дозволить це) У такому разі особа могла бути піддана кримінальній відповідальності як за ненавмисне вбивство («manslaughter» - «Totschlag»). Крім того, існували суперечки щодо того, коли треба розглядати, що таке обдумування, розмірковування відбувалось - до вчинення злочину, або зокрема, під час вчинення злочину. Тому ця диференціація вважалася надто розпливчастою. Реформа була орієнтована на дискусії щодо реформи швейцарської КК, яка також мала таку саму диференціацію. Також в новій диференціації між вбивством з наміром та вбивством є проблеми. Це призвело до постійних дискусій у правовому середовищі про формулювання, тлумачення, а також про реформу закону. Особливо є суперечки щодо питання, коли мотив слід розглядати як базовий мотив  і коли його слід вважати підступним (або «прихованим») [23].
Більшість вчених схильні вважати, що стаття 211 встановлює кримінальну відповідальність за вчинення вбивства з мотивів, які є морально та соціально ганебними [24;27;35]. 
На думку автора з таким твердженням не можна ні в якому разі погодитись, адже вбивство за своєю суттю, якщо воно вчинене умисно (або ж з наміром) є безумовно морально та соціально низьким, ганебним в очах суспільства. 
Життя особи – це своєрідна форма існування людини (людського буття), що характеризується цілісністю та здатністю до самоорганізації; це найважливіше благо людини та суспільства, яке, в разі смерті людини, не може бути відновлено.
Натомість, на думку С. Зіманн [70], «трактування Федеральним Судом дає заперечення як на семантичному, так і на систематичному рівні. Семантично «вбивство без очевидних причин» визначається відсутністю мотиву, тому вбиваючи без очевидної причини, т. е. без мотиву, не може бути ідентифікована в іншому випадку основою морально низьких мотивів відповідно до розділу 211, КК Німеччини. Систематично розширення морально низьких мотивів, які інакше ґрунтуються на інших підставах, конфліктує з німецькою законодавчо кодифікованою системою вбивств. Вбивство (розділ 212 Кримінального кодексу Німеччини) означає навмисне вбивство іншої людини. На відміну від нього, вбивство (стаття 211 Кримінального кодексу Німеччини) із суттєво важким санкціонуванням вимагає більш серйозних умов, ніж ті, що передбачені Статтею 211 (2) Кримінального кодексу Німеччини. Ці умови гарантують, що протиправність та вина є значно більшими за вбивство відповідно до ст. 211 КК ФРН, ніж вони є для вбивства за статтею 212, і тому вони повинні бути визначені позитивно. В іншому випадку вбивство з обтяжуючими обставинами було б застосовуваним лише тоді, коли злочинець мав «очевидні» причини вбивства, що призвело б до розширення поняття «вбивства з наміром» та покарання за таке злочинне діяння.
Статтею 216 передбачено вбивство на прохання потерпілого; іншими словами, вбивство милосердя.
Відповідно до вище зазначеної статті Кримінального кодексу Німеччини «Якщо особа намагається вбити шляхом чіткого та серйозного прохання потерпілого, покарання становить позбавлення волі від шести місяців до п'яти років». При цьому у частині другій статті зазначається,  що навіть спроба буде карана.
Якщо жертва вбивства наполегливо хоче бути вбитим (наприклад, при стражданні невиліковною хворобою), злочин буде називатися «Tцtung auf Verlangen» («вбивство на вимогу»), що має наслідком покарання від 6 місяців до 5 років ув’язнення – по суті, «вбивство милосердя». Проте це вимагає, щоб суб’єкт злочину винятково або переважно мотивувався цим проханням. 
На нашу думку, існування кримінальної відповідальності за вбивство на прохання має глибоке місце для дискусій. Так, право людини на життя закріплено в ч. 1 ст. 6 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (1966 рік), в ч. 1 ст. 2 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (1950 року), ст. 1 протоколу № 6 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який стосується скасування смертної кари (1983 рік). Утім, виникає питання щодо, такого обговорюваного останнім часом поняття у колі вітчизняної науки, як «право на смерть» - евтаназія. Прийнято вважати, що все ж питання евтаназії залежить від історичного етапу розвитку певної держави, суспільства. З однієї сторони, якщо особа має право на життя, то вона має й мати право позбавити себе життя, якщо воно більше не є для неї найвищим благом, і подальше людське буття втрачає сенс. 
З іншої сторони, історично Німецька держава склалася як держава, що підтримує високі релігійні стандарти. У такому разі, самогубство заперечується суворо релігійною спільнотою, так як є найвищим гріхом. Крім того, не варто забувати й про те, що саме по собі вбивство, що інкримінується статтею 216 Кримінального кодексу ФРН визначає суб’єкта злочину, яким є особа, що виконує прохання (милосердя) або ж, навіть, вимогу убити хворого.
Автор дипломної роботи погоджується з такою думкою. 
Евтаназія – питання складне, багатоаспектне й дискусійне для суспільства. Воно змушує нас обирати між звичаями моральними, релігійними, соціальними.
Активно питання правового регулювання евтаназії на міжнародному рівні почало обговорюватись у 80-х рр. ХХ століття. Наприклад, у прийнятій у жовтні 1987 року на 39-й Всесвітній медичній асамблеї «Декларації про евтаназію» вказується, що умисне позбавлення життя пацієнта на його прохання або на прохання його близьких, варто вважати неетичним. У той же час, у цій Декларації зазначено, що не можна виключати необхідного поважного ставлення лікаря до бажання хворого не перешкоджати перебігу природного процесу вмирання в термінальній (останній) фазі захворювання [31].
У деяких країнах на рівні національного законодавства прямо заборонене задоволення лікарем прохання хворого чи близьких йому людей відмовлятись від подальшого життя. Однак існує й протилежний підхід до евтаназії. Причому, тут теж є кілька варіантів його правового закріплення. Один варіант, коли можливість «активного» позбавлення пацієнта життя прямо закріплена в законодавстві. Так, у 1997 році в США в штаті Орегон був прийнятий закон «Про смерть з гідністю», де вказується, що переривання життя безнадійно хворої людини на її прохання або прохання осіб, що представляють її інтереси, можливо. У 2002 році закон, який дозволяв евтаназію, був прийнятий у Бельгії. У 2004 році закон про евтаназію схвалив Сенат Франції [32].
Ще один напрям, що дозволяє евтаназію, пов'язаний не з прийняттям відповідних законів, а з винесенням спеціальних судових рішень. Це, умовно кажучи, більш "пасивна" евтаназія. Але потрібно врахувати, що такі рішення судових органів можуть бути як «дозволяючими», так і «незабороняючими». Наприклад, до першої групи слід віднести рішення Конституційного суду Колумбії 1997 р., у якому закріплено, що лікар, який виконав бажання безнадійно хворої людини про добровільну смерть, не несе за це відповідальності. До другої групи — позицію судів Швеції й Фінляндії, у яких припинення життя пацієнта шляхом припинення «марної» підтримки його існування не вважається протизаконним. До речі, події, які відбулися в Італії, були проведені на основі судового рішення, що дозволило відключити примусове харчування пацієнтки.
Проаналізувавши позиції законодавців прогресивних країн сьогоднішнього світу, ми дійшли такої думки, що в питанні правового регулювання евтаназії на сьогодні єдиним вірним шляхом до створення єдиної позиції буде віднайти баланс. 
Варто також зазначити, що в контексті нашої дипломної роботи, розглядати варто лише активну евтаназію, яка відповідно до чинного кримінально законодавства Німеччини являється забороненою. Тобто, особа, що позбавить життя іншу особу як акт милосердя, піддається кримінальній відповідальності за статтею 216 КК ФРН [33].
Яскравим прикладом поспішності легалізації активної форми евтаназії може слугувати Резолюція ПАРЄ «Захист прав та гідності людини з урахуванням раніше висловлених побажань пацієнта», в якій проголошується, що «Евтаназія як навмисне вбивство за допомогою дії або бездіяльності недієздатної людини в нібито її інтересах має бути заборонено» [31].
Крім того, своє рішуче занепокоєння висловлювала неодноразово і Парламентська асамблея Ради Європи. Хрестоматійним прикладом може слугувати резолюція Парламентської асамблеї на легалізацію цього процесу в Нідерландах, в якій організація рішуче розкритикувала такий підхід: «порушуються одні з основних прав та цінностей, якими, на думку Ради Європи, є людська гідність та право на життя [31].
Ми висловлюємо нашу глибоку занепокоєність з приводу наслідків нового законопроекту, оскільки це відкриває двері до практик, які серйозно ставлять під загрозу фундаментальний захист життя.
Ми також стурбовані тим, що Нідерланди зараз стандартизують правові принципи для здійснення та контролю за умисним вбивством людей, що викликає серйозне занепокоєння з конституційної точки зору.
Ми переконані, що легалізація евтаназії в Нідерландах суперечить Європейській конвенції з прав людини, яка передбачає статтю 2: «Право кожного на життя має захищатись законом. Ніхто не може бути навмисно позбавлений свого життя .. ».
Тому, як парламентарі Ради Європи, які відповідають за охорону універсальної системи захисту прав людини, ми повинні тому рішуче протестувати, коли держава-член суттєво порушує основні права та цінності та підриває Європейську конвенцію з прав людини» [31].
У 2002 році відбулася справа канібала, в якій підозрюваний Армін Мейвес заявив, що жертва хотіла бути вбита. Суд засудив його за категорією «Totschlag» (вбивство за ст. 212 КК ФРН), оскільки він не вбачав кваліфікації вбивства з обтяжуючими обставинами (ст. 211 КК). Що сторона обвинувачення, що сторона захисту оскаржували обвинувачення. Сторона обвинувачення, щоб винести вирок у вбивстві з обтяжуючими обставинами за ст. 211 КК ФРН та наполягали на довічному ув’язненні, захист, натомість, щоб зменшити кримінальну відповідальність до вбивства на вимогу (за проханням, з милосердя) [27]. Німецький "Bundesgerichtshof", найвищий німецький апеляційний суд, зрештою засудив його у вбивстві, оскільки, хоча жертва хотіла бути вбитим, все ще залишався основним мотивом саме канібалізм, як бажання вбивства людини для отримання задоволення [28].
Таким чином, можна стверджувати, що інститути кримінальної відповідальності за вчинення вбивства (ст. 212 КК) та  вбивства з обтяжуючими обставинами (ст. 211 КК) за кримінальним правом Німеччини мають контроверсійну репутацію. Варто розкрити, що у нормах статей 211 – 213 кодексу відсутні роз’яснення, пропонуючи лише лаконічну норму. Але з іншої сторони, таке формування статей кодексу дає можливість суду широкого застосування згаданих норм і роз’яснення норм кримінального закону [29].
На сьогодні помітне все більше зближення країн романо-германської правової системи з країнами система загального права. На нашу думку, розвиток кримінального права сучасної Німеччини дає підстави вважати, що в перспективі можлива навіть поява прецедентного права в кримінальному праві Німеччини.
Статтею 221 інкримінується діяння щодо залишення особи «напризволяще», у безпорадному стані. 
«Кожен, хто:
1)	поміщає людину в безпорадну ситуацію; або
2)	відмовляється від людини в безпорадній ситуації, хоча він дає йому притулок або іншим чином зобов'язаний піклуватися про нього, і тим самим піддає йому небезпеку загибелі або серйозної травми підлягає тюремному ув'язненню від трьох місяців до п'яти років.
Покаранням має бути позбавлення волі від одного до десяти років, якщо правопорушник:
1)	вчинить правопорушення проти своєї дитини або особи, яка йому довідається до навчання або догляду; або
2)	через правопорушення завдає серйозної шкоди потерпілому.
Якщо правопорушник спричиняє смерть потерпілого, покарання - тюремне ув'язнення не менше трьох років.
У менш серйозних випадках згідно з пунктом 2 вище покаранням буде тюремне ув'язнення від шести місяців до п'яти років, у менш суворих справах згідно з підпунктом (3) вище, позбавленням волі від одного до десяти років».
Якщо вбивство відбулося через недбалість, це карається відповідно до статті 222 Кримінального кодексу як «fahrlдssige Tцtung» (або «вбивство з недбалості»). Багато випадків у цій сфері - нещасні транспортні випадки внаслідок недбалості, що призводить до смерті людини. Відповідно до даної статті, «Той, хто через недбалість призведе до смерті особи, підлягає позбавлення волі до п'яти років або штрафу».

1.2. Засади регулювання кримінальної відповідальності за злочини зі смертельними наслідками

Якщо смерть є наслідком недбалості передбачуваного насильницького акту, вона класифікується як «Kцrperverletzung mit Todesfolge» (тобто, «заподіяння тілесних ушкоджень зі смертельним результатом» - статтею 227 КК ФРН). Штраф - тюремне ув'язнення від 3 до 15 років. Слід зазначити, що даний вид злочину законодавцем відноситься до Розділу Особливої частини «Злочини проти особи» (Розділ 17 Особливої частини КК), і це не єдиний виняток [2].
Так, кримінальним уложенням Федеративної Республіки Німеччини передбачено ряд злочинів, в яких життя людини є факультативним або додатковим об’єктом злочину. Варто детально розглянути такі норми.
У законодавстві Німеччини, якщо вбивство трапляється в процесі іншого злочину, але не було першочергового наміру вбити, це трактується як одне з кількох конкретних злочинів «... з смертельним результатом», зокрема:
-	Сексуальне насильство над дітьми з смертельним результатом (ст. 176b) [2]:
Якщо злочинець у справах, передбачених розділом 176 та розділом 176а, призведе до смерті дитини, принаймні через грубу халатність, покарання - це тюремне ув'язнення довічно або на строк не менше десяти років.
-	Сексуальне насильство та зґвалтування з смертельним результатом ст. 178 («Vergewaltigung mit Todesfolge») [2]:
«Якщо злочинець через сексуальне насильство або зґвалтування (стаття 177) заподіює смерть жертви принаймні через грубу халатність, покарання - це тюремне ув'язнення довічно або на строк не менше десяти років».
-	Грабіж з смертельним результатом («Raub mit Todesfolge») відповідно до ст. 251 [2]:
«Якщо після пограбування (за ст. 249 або ст. 250) злочинець принаймні за грубою необережністю призводить до смерті іншої особи, в такому разі покарання – довічне тюремне ув'язнення або ув’язнення на строк не менше десяти років».
-	Підпал, що спричинив смерть (ст. 306c) [2]:
«Якщо злочинець через вчинення підпалу під статтями 306-306b принаймні за грубою недбалістю викликає смерть іншої особи, покарання - це позбавлення волі довічно або на строк не менше десяти років».
-	Виклик ядерного вибуху зі смертельним результатом (п. 3 ст. 307 КК) [2]:
«Якщо за злочин людина, принаймні за грубою необережністю, призводить до смерті іншої особи, це покарання:
1. у справах, передбачених пунктом (1) вище, тюремне ув'язнення довічно або на строк не менше десяти років;
2. у справах, передбачених підпунктом (2) вище, - позбавлення волі не менше п'яти років».
- Заподіяння вибуху зі смертельним результатом (ст. 308), зловживання іонізуючою радіацією зі смертельним результатом (ст. 309):
«Відповідно до ч. 3 ст. 308, ч. 4 ст. 309 КК якщо за злочин людина  принаймні за грубою недбалістю викликає смерть іншої особи, покарання - це тюремне ув'язнення на строк або не менше десяти років» [2].
-	Злочин щодо заподіяння повені зі смертельним наслідком (частина 2 ст. 313 КК) та  злочин щодо виклику загальної небезпеки через отруєння зі смертельним результатом (частина 2 ст. 314 КК) використовують відсилаючу норму до пунктів 2 – 6 статті 308 КК. Тобто, за ті ж самі дії що й у ч. 1 ст. 313 КК, плюс «принаймні за грубою недбалістю викликало смерть іншої особи, покарання - це ув'язнення на строк або не менше десяти років» [2].
Згідно до статті 316а якщо, шляхом атаки водія з метою здійснення пограбування, злочинець, принаймні через грубу недбалість, призведе до смерті іншої особи, покаранням буде ув'язнення довічно або на строк не менше десяти років.
Піратство (включаючи повітряне піратство) зі смертельним результатом, відповідно до ст. 316c, «якщо під вчинення злочину, принаймні за грубою необережністю, злочинець спричинив смерть іншої особи, покарання передбачає позбавлення волі довічно або на строк не менше десяти років [2].
Легко можна прослідкувати, що усім перерахованим вище злочинам притаманна сувора міра покарання з ідентичною вилкою покарань - тюремне ув'язнення не менше десяти років, або довічне ув'язнення.
Інші злочини, що мають менші санкції: розглядаються в інших законах та, як правило, менш суворі та без санкції довічного ув’язнення. Однак, їх природа така, що піддає сумніву, яка вірогідність того, що ймовірний вбивця передбачив можливість смерті потерпілого, тобто чи є, хоча б факультативний мотив вчинити злочин проти життя людини. Серед таких злочинів можна виділити:
-	Нанесення тілесного ушкодження, що призвело до смерті. Згідно статті 227 Кримінального закону «Якщо злочинець заподіює смерть потерпілого через нанесення тілесної шкоди, передбаченої статтями 223-226а, покарання передбачає тюремне ув'язнення не менше трьох років.
3)	У менш серйозних випадках покарання становить позбавлення волі від одного до десяти років». 
Варто зазначити, що інститути кримінальної відповідальності за злочини проти життя та злочини проти здоров’я людини часто перетинаються. Однак, якщо будь-який злочин проти життя одночасно може бути злочином проти здоров’я людини, то не усякий злочин проти здоров’я людини – є злочином проти життя.
На нашу думку, у даному випадку слід аналізувати наявність у суб’єкта злочину непрямого умислу, коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання
Іншим злочином є викрадення дитини, що спричинило смерть, відповідно до 235 кримінального кодексу ФРН. Законом проголошується, що «якщо в такому разі злочинець спричиняє смерть потерпілого, покарання стає тюремне ув'язнення не менше трьох років». За менш важливих обставин покарання має складати від одного до десяти років ув’язнення; тощо.
Вчинення будь-якого з цих злочинів також включає в себе вчинення злочину «Mord», або «Totschlag», або недбалого вбивства. 

1.3.	Кримінальна відповідальність за злочини проти майбутнього життя

Наперед слід виділити, що Німеччина має високий рівень релігійних цінностей у суспільстві. Саме тому, законодавцем приділено особливу увагу злочинам проти майбутнього життя. Злочини проти майбутнього життя – особлива категорія злочинів проти життя, адже з однієї сторони об’єктом злочину хоч і є посягання на життя людини, однак така людська подоба досі перебуває поза навколишнім світом і суспільством. Тим не менше, певні процеси  зачаття та розвитку людського життя починаються в лоні жінки задовго до народження нової людини.
Кримінальний кодекс ФРН є показовим, і ось чому – він детально регламентує злочини, пов’язані з перериванням вагітності, визначивши об’єктом посягання не здоров’я вагітної, а майбутнє життя плоду. Ця група злочинів в німецькій доктрині носить назву «Straftaten gegen das ungeborene Leben» («Злочини проти ненародженого життя», або «злочини проти майбутнього життя») [2].
Так, відповідно до ст. 218 Кодексу, «кожен, хто припиняє вагітність, підлягає тюремному ув'язненню, що не перевищує три роки, або штраф. Дії, наслідки яких виникають до закінчення упущеного переривання вагітності, не вважаються абортом у значенні цього закону» [2].
У особливо серйозних випадках покарання - тюремне ув'язнення від шести місяців до п'яти років. Особливо важкий випадок, як правило, відбувається, «якщо правопорушник:
1)	діє проти волі вагітної жінки; або
2)	через грубу недбалість може спричинити загрозу смерті або серйозних травм вагітній жінці.
Якщо акт вчинено вагітною жінкою, покарання - тюремне ув'язнення не більше одного року або штраф.
Замах підлягає відповідальності. Вагітна жінка не несе відповідальності за замах».
Необхідно виділити, що законодавець встановлює різну межу відповідальності за даним злочином в залежності від суб’єкта злочину. На наш погляд, така воля законотворця пов’язана з психологічним станом, який переживає вагітна жінка. Загальновідомий факт, що під час вагітності жінка відчуває різкі зміни гормональних фонів, а тому їй важче контролювати свої емоції. Таким чином, дії вагітної жінки контролюються і завдяки превентивній функції кримінального закону. Знаючи про незаконність такого вчинку, особа відчуває страх покарання, що допомагає їй зупинитись. У той час, як для замаху необхідний менший часовий проміжок до вчинення, і відповідно, важче відмовитись від запланованого [37].
Частина 1 статті 218 Кримінального кодексу ФРН описує основний склад злочину, що той, хто перериває вагітність, карається позбавленням волі на строк до 3 років або грошовим штрафом. Дії, результат яких настає перед завершенням знаходження заплідненого яйця в матці, за змістом цього закону не розглядаються як переривання вагітності. 
Таким чином, охоронюваним правовим благом є майбутнє людське життя.
Предмет посягання —  плід у матці. Особливий інтерес викликає останнє зауваження законодавця. Трактування цього положення зводиться до такого: законодавець не намагається заборонити запобігання вагітності, як від нього вимагали певні кола зацікавлених політичних діячів [38].
Стаття 218 кримінального закону ФРН являє собою правову конструкцію вказівок про зміну покарання в особливо тяжких випадках: покаранням є позбавлення волі на строк від 6 місяців до 5 років. 
Особливо тяжкий випадок має місце, якщо особа діє проти волі вагітної жінки або легковажно піддає життя вагітної жінки небезпеці заподіяння смерті чи нанесення тяжкої шкоди її здоров’ю.
Частина 3 статті 218 КК передбачає привілейований склад: «Якщо діяння вчиняє вагітна жінка, то вона підлягає покаранню у вигляді позбавлення волі на строк до одного року або грошовому штрафу».
Замах є караним, але КК ФРН робить примітку —  вагітна жінка за замах на вчинення цього діяння не карається, але законодавець все ж вважає за необхідне передбачити винятки із загальної заборони і вводить у кримінальний закон обмеження у застосуванні статті 218 КК ФРН [2]. 
У статті 218а КК ФРН міститься норма, що виключає кримінальну відповідальність за переривання вагітності у випадку, якщо вагітна жінка вимагає перервати вагітність і довела лікарю, надавши йому довідку, що мінімум за три дні до втручання вона була на консультації у лікаря, переривання вагітності проводиться лікарем і від моменту зачаття пройшло не більше 12 тижнів. Ці умови повинні діяти у сукупності. 
Відповідно до абзацу 2 ст. 218а КК ФРН, не є протиправним переривання вагітності, яке здійснене лікарем за згодою вагітної жінки в тому випадку, якщо, враховуючи умови життя вагітної жінки в даний момент і в майбутньому, переривання вагітності необхідне за медичними показниками, щоб попередити небезпеку загрози життю і небезпеку заподіяння тяжкої фізичної чи моральної шкоди здоров’ю вагітної жінки, і якщо цю небезпеку неможливо попередити будь-яким іншим прийнятним для неї способом. Дані передумови діють у випадку переривання вагітності, котре здійснюється лікарем за згодою вагітної жінки, а також у випадку здійснення переривання вагітності, якщо за медичними показниками щодо жінки було вчинено каране діяння, і є серйозні підстави вважати, що вагітність настала в результаті караного діяння, і що з моменту зачаття пройшло не більше 12 тижнів. До таких караних діянь належать сексуальні зловживання щодо дітей (ст. 176 КК ФРН), тяжкі сексуальні дії щодо дітей (ст. 176а КК ФРН), примушування до сексуальних дій: зґвалтування (ст. 177 КК ФРН), сексуальні дії проти осіб, які не здатні чинити опір (ст. 179 КК ФРН).
Вагітна жінка, відповідно до ст. 218 КК ФРН, не підлягає покаранню, якщо переривання вагітності проведено лікарем після консультації (§ 219 КК) і якщо від часу зачаття пройшло не більше 22 тижнів. Суд може відмовитися від покарання відповідно до ст. 218 КК, якщо вагітна жінка до часу зачаття перебувала у вкрай тяжких умовах.
Слід звернути увагу і на спеціальні випадки відповідальності за дії, пов’язані з перериванням вагітності. Так, ст. 218b КК ФРН встановлює кримінальну відповідальність за проведення аборту без спеціального письмового медичного висновку іншого лікаря, котрий сам не має права здійснювати переривання вагітності навіть за наявності для того законних передумов, передбачених законодавством.
Якщо лікар з наміром дає неправильний медичний висновок про наявність передумов для проведення аборту, він карається позбавленням волі на строк до двох років або грошовим штрафом.
Хто перериває вагітність, не надавши жінці можливість викласти йому причини, спираючись на які вона вимагає перервати вагітність, не проконсультувавши вагітну жінку про значення втручання, особливо про хід, наслідки, ризики, можливі фізичні і психічні наслідки, не переконавшись попередньо на основі медичного дослідження про строк вагітності навіть у випадках наявності законних підстав для проведення оперативного втручання [40]. 
Лікарю заборонено давати подібні медичні висновки, якщо це було йому заборонено компетентними органами у зв’язку з тим, що він вчиняв протиправні діяння у зв’язку з перериванням вагітності. Більше того, компетентний орган може тимчасово заборонити давати медичний висновок, якщо проти цього лікаря було розпочато основний процес за підозрою у вчиненні одного з подібних протиправних діянь.
Стаття 219 КК ФРН регламентує порядок проведення консультації вагітних жінок в тяжкому становищі і конфліктній ситуації. Як визначає сам законодавець, консультація слугує захистом майбутнього життя. Завдання консультації повинно бути спрямоване на те, щоб надати жінці мужності у збереженні вагітності і розкрити їй перспективи життя з дитиною, консультація має допомогти їй прийняти відповідальне і усвідомлене рішення [43]. 
При цьому вагітна жінка повинна усвідомлювати, що ненароджена дитина в будь-який період вагітності поряд з нею має право на життя і саме тому, відповідно до правопорядку, переривання вагітності може допускатися тільки в тих виключних випадках, коли виношування дитини стає для жінки таким тяжким і надмірним навантаженням, що воно виходить за припустимі рамки. Поради і допомога під час консультації повинні сприяти вирішенню конфліктної ситуації, яка виникла у зв’язку з вагітністю, і знаходженню виходу із скрутного становища. Більш детально подібні ситуації регулює Федеральний закон про конфліктні ситуації, пов’язані з вагітністю. Дана консультація повинна здійснюватися компетентними органами, які несуть відповідальність за вирішення конфліктних ситуацій, пов’язаних з вагітністю. компетентний орган після закінчення консультації повинен видати вагітній жінці висновок про те, що була проведена консультація відповідно до Федерального закону про конфліктні ситуації, пов’язані з вагітністю, в якому вказана дата останньої консультації та ім’я вагітної жінки. Лікар, який здійснює переривання вагітності, не може бути консультантом [37].
Кримінальній відповідальності підлягають особи, які публічно, на зборах або шляхом розповсюдження письмових матеріалів заради своєї матеріальної вигоди або в грубій ганебній формі пропонують, нав’язують, рекламують власні чи будь-чиї служби для здійснення чи сприяння перериванню вагітності або засоби, предмети чи методи, котрими здійснюється переривання вагітності, вказуючи на їх застосування, або дають оголошення подібного змісту, караються позбавленням волі на строк до 2 років або грошовим штрафом.
Відповідно до ст.219b КК Німеччини, той, хто має намір сприяти вчиненню протиправних діянь, пов’язаних з незаконним перериванням вагітності, збуває засоби або предмети, які необхідні для переривання вагітності, карається позбавленням волі на строк до 2 років або грошовим штрафом. Звільняється від кримінальної відповідальності жінка, котра приймає участь в підготовці до переривання своєї вагітності.
Слід згадати і ст. 170 КК ФРН, який передбачає відповідальність за порушення обов’язку щодо утримання вагітної жінки, яку той, хто зобов’язаний її утримувати, незаконно позбавляє матеріальної допомоги «недостойним чином» і цим самим примушує перервати вагітність.
Як видно навіть із назв параграфів, не всі діяння є складами злочинних діянь, окремі з них всього лише декларують положення основного закону ФРН 1949 року і Федерального закону про внесення змін до Закону про конфліктні ситуації, пов’язані з вагітністю, від 21 серпня 1995 року. останній вніс суттєві зміни в норми про кримінально-правову караність переривання вагітності [26].
Розгорнутість і різноманітність вказівок про кримінальну відповідальність за посягання на так зване майбутнє життя є специфічною особливістю сучасного кримінального та медичного законодавства ФРН, котре торкається досить вразливих сторін соціального життя. 
Такий стан цього законодавства, на думку німецьких вчених, —  результат довготривалого історичного розвитку: від першої кодифікації так званого Бамберзького судового порядку до етапу об’єднання Німеччини і прийняття 1 жовтня 1995 року діючого тексту КК (ст.ст. 218—219b КК). 
Цей останній етап розвитку даної частини законодавства був пов’язаний з юридичними проблемами об’єднання двох Німеччин. Законодавець вимушений був шукати загально німецьке рішення. Законодавчо-технічна специфіка сучасного стану правового регулювання цієї сторони соціальних відносин перш за все полягає у включенні до КК цілого ряду приписів, які зазвичай розглядаються іншими галузями права. Хоча з кримінально-правової точки зору соціальним благом, що захищається даною групою норм, є ненароджене людське життя, однак проблема охорони цієї соціальної цінності пов’язується як з інтересами суспільства в цілому, так і самої жінки, яка є природним носієм охоронюваної цінності [25].
При цьому, кримінальним законом вказується, що, однак, «порушення, передбачені розділом 218, не вважаються виконаними, якщо:
1)	вагітна жінка вимагає припинення вагітності та демонструє лікарю сертифікатом відповідно до другого пункту 2 статті 219 (2), що вона отримала консультування не менше ніж за три дні до початку операції;
2)	припинення вагітності здійснюється лікарем; і
3)	минуло не більше дванадцяти тижнів з моменту зачаття».
Припинення вагітності, проведене лікарем за згодою вагітної жінки, не є незаконним, якщо, враховуючи нинішні та майбутні умови життя вагітної жінки, припинення вагітності є медично необхідним, щоб уникнути небезпеки для вагітної. життя або небезпека серйозного заподіяння шкоди фізичному або психічному здоров'ю вагітної жінки, і якщо небезпеку не можна обґрунтовано уникнути з її точки зору [40].
Крім того, умови підпункту (2) вище вважаються виконаними щодо припинення вагітності, що проводиться лікарем за згодою вагітної жінки, якщо за медичним висновком було вчинено проти вагітної жінки незаконне вчинення відповідно до розділів 176-179, існує вагома підстава для підтвердження того, що вагітність була спричинена діянням, і не минуло більше дванадцяти тижнів з моменту зачаття.
Вагітна жінка не несе відповідальності за розділом 218, якщо припинення вагітності було виконано лікарем після консультації (розділ 219) і не минуло більше двадцяти двох тижнів з моменту зачаття. Суд може призначити вирок згідно з розділом 218, якщо вагітна жінка була в надзвичайній формі на час операції.
Окремою категорією законотворцями німецького кримінального уложення було імплементовано норми щодо аборту без або під невірною медичною сертифікацією.
Відповідно до статті 218(б) кожен, хто припиняє вагітність у випадках, передбачених статтею 218а (2) або (3), не отримавши письмового визначення лікаря, який сам не виконав припинення вагітності, щодо того, чи відповідають умовам статті 218a (2 ) або (3), підлягають тюремному ув'язненню, який не перевищує одного року, або штрафу, за винятком випадків, коли злочин передбачає покарання за статтею 218. Кожен, хто як лікар навмисно і свідомо робить неправильне визначення щодо умов статті 218a (2) або (3) для подання за вищевказаним першим реченням підлягає тюремному ув'язненню, який не перевищує двох років, або штрафу, якщо такий акт не є караним за статтею 218. Вагітна жінка не несе відповідальності за вищевказаними першими або другою реченнями.
Лікар не повинен приймати рішення відповідно до розділу 218a (2) або (3), якщо компетентне агентство заборонило йому це робити, оскільки він був визнаний винним у остаточному вироку за незаконне діяння згідно з підпунктом (1) або розділом 218, розділ 219а або розділ 219b, або для іншого неправомірного діяння, яке він здійснив у зв'язку з припиненням вагітності. Компетентна установа може тимчасово заборонити лікарю робити визначення відповідно до розділу 218a (2) та (3), якщо обвинувальний висновок був прийнятий до суду на підставі підозри, що він вчинив протиправні дії, зазначені в першому реченні вище.
За ст. 218c караються порушення медичних обов'язків у зв'язку з абортом. Кожен, хто припиняє вагітність:
1)	не надаючи жінці можливість пояснити причини її прохання про припинення вагітності;
2)	не надаючи вагітній жінці медичну консультацію щодо важливості операції, особливо про обставини процедури, наслідки, ризики, можливі фізичні або психічні наслідки;
3)	у випадках, передбачених розділом 218а (1) та (3), без попереднього переконання на підставі медичного огляду щодо стану вагітності; або
4)	незважаючи на пораду жінки щодо розділу 218а (1) відповідно до розділу 219, вони підлягають позбавленням волі на строк, що не перевищує один рік, або штрафу, якщо це не передбачено статтею 218.
Вагітна жінка не несе відповідальності за злочин передбачений підпунктом (1) вище.
Крім того, Кримінальним кодексом Німеччини визначається категорія консультування вагітної жінки в ситуації надзвичайного стану чи конфлікту
Так, консультування служить для захисту майбутнього життя. Слід керуватися зусиллями, щоб заохотити жінку продовжувати вагітність і відкрити її перспективи життя з дитиною; це має допомогти їй приймати відповідальне та сумлінне рішення. Отже, жінка повинна усвідомити, що ненароджена дитина має своє право на життя щодо неї на кожному етапі вагітності, і тому припинення вагітності може розглядатися лише відповідно до законодавства у виняткових ситуаціях при переносі дитини на строк призведе до тягаря для жінки, яка настільки серйозна та незвичайна, що вона перевищує розумні межі жертви. Консультування через консультації та допомогу сприятиме подоланню конфліктної ситуації, яка існує у зв'язку з вагітністю та виправленням надзвичайної ситуації. Подальші подробиці регулюються Законом про вагітність у конфліктних ситуаціях [39].
Консультування повинно проводитися відповідно до Закону про вагітність у конфліктних ситуаціях через визнане агентство з консультування з питань конфлікту вагітності. Після консультування з цього питання консультативна установа зобов'язана видати вагітній жінці довідку, включаючи дату останнього консультування та назву вагітної жінки відповідно до Закону про вагітність у конфліктних ситуаціях. Лікар, який виконує припинення вагітності, не є консультантом.
Статтями 219 «а» та 219 «b» передбачено кримінальну відповідальність за рекламні послуги для абортів та за розповсюдження речовин з метою вчинення аборту. 
Кожен, хто публічно, на зборах або через розповсюдження письмових матеріалів (стаття 11 (3)), за матеріальний прибуток або грубо невідповідним чином пропонує, оголошує чи схвалює:
1)	свої власні послуги для припинення вагітності або для їх підтримки чи надання послуг іншої; або
2)	засоби, предмети або процедури, здатні припинити вагітність з посиланням на цю міць або робити декларації такого характеру, підлягають позбавлення волі до двох років або штрафу.
Пункт 1.1 вище не застосовується, коли лікарі або державою визнані консульські установи надають інформацію про те, які лікарі, лікарні чи установи готові виконувати припинення вагітності за умовами розділу 218a (1) - (3) .
Пункт 1.2 вище не застосовується, якщо правопорушення було вчинено щодо лікарів або осіб, уповноважених торгувати засобами або предметами, зазначеними в підпункті 1.2, або через публікацію в професійних медичних або фармацевтичні журнали.
Кожен, хто з наміром заохотити протизаконне діяння згідно з розділом 218, розподіляє засоби або об'єкти, здатні припинити вагітність, підлягає позбавленням волі, який не перевищує двох років, або штрафом.
Додаткова участь жінки, яка готує припинення власної вагітності, не підлягає покаранню згідно з підпунктом (1) вище.
Засоби або об'єкти, щодо яких відноситься злочин, можуть бути предметом позову про відсутність.

Враховуючи вище зазначене, варто наголосити, що нами не випадково було обрано саме кримінальне право Німеччини як об’єкт наукового дослідження. Країна має багатовікові традиції кримінального права. Втім, в силу історичних перепитій державний устрій, політичний режим, ідеологія в суспільстві часто змінювалася, подібно до історії українського права та української держави. Таким чином, можна сказати, що проведений аналіз дає змогу зосередити увагу на «сильних» та «слабких сторонах» інституту кримінальної відповідальності за злочини проти життя за кримінальним правом Німеччини як в порівняльному аспекті з кримінальним правом Польщі, так і сучасної України. На нашу думку, німецьке кримінальне право в частині досліджуваних питань має як контроверсійні норми, що потребують подальшого дослідження та не можуть нами бути рекомендованими до імплементації в українське кримінальне законодавство, так і явні здобутки та норми, що можна рекомендувати до імплементації в кримінальний закон нашої держави. 
Так, хочеться відмітити особливості поділу убивств за німецьким кримінальним правом. Не зважаючи на те, що Федеративна Республіка Німеччини представляє систему права романо-германської правової сім’ї, континентального права. Тим не менше, інститути  умисного вбивства, представленні в статтях 211, 212 Кримінального уложення Німеччини переголошуються з інститутом вбивства “mens rea” країн із правовою сім’єю загального права («Common law»). 
І хоча на думку автора дипломної роботи, в перспективі глобалізаційних інтеграційних процесів, слід вважати, що юрисдикції країн світу будуть ставати все ближчими, «розмиваючи кордони» між особливостями, притаманними різним системам права. Втім, слід наголосити, що така перспектива, на сьогодні, являється лише спробою «зазирнути в далеке майбутнє», особливо в такій особливій та унікальній галузі публічного права як кримінальне право.
Більше того, на наш особистий погляд, представлена теорія поділу злочинів проти життя людини, що діє в таким країнах англо-саксонської системи права, як США – в більшій мірі, та Великій  Британії – державі, яка півстоліття назад відійшла від класичного підходу в сторону континентального підходу і сьогодні представляє собою  своєрідний консенсус між теоретичним здобутком Європи та США – не вважається досягненням навіть вченими-правниками, що представляють власне цю правову сім’ю.
Натомість, із позитивних кроків німецького кримінального права в частині кримінальної відповідальності за злочини проти життя людини варто неодмінно  виділити  стислість норм кримінального кодексу. У цьому розділі нами було зазначено, що відсутність чіткої регламентації у статтях особливої частини Кримінального кодексу надає змогу судам широко застосовувати власне тлумачення, аналізувати судову практику та «суспільне юридичне ставлення» під час розгляду окремих судових справ. 
Таким чином, німецька правова система поступово «рухається» в сторону  запровадження судового прецеденту. Уже на сьогодні, можна дійти висновку, що судова практика щодо злочинів проти життя людини є уніфікованою та гнучкою. 
Яскравим прикладом гнучкості кримінального права Німеччини став  відомий «процес канібала». У першу чергу, варто зазначити, що дана справа продемонструвала недоліки кваліфікації умисного вбивства та умисного вбивства з обтяжуючими обставинами, або ж «з наміром». 
З іншої сторони, кінцевий результат даного провадження також  довів, що    загальній категорій дала змогу у конкретній справі винести рішення орієнтуючись на загальні враження, застосувати судом власні критерії щодо тяжкості  вчиненого злочину. 
Адже, без жодних сумнівів можна стверджувати, що жодне формулювання закону не надасть змогу чітко регулювати усі можливі майбутні судові прецеденти. На наш погляд, така система – аналогія «праву справедливості» романо-германської правової сім’ї. 
Аналізуючи питання імплементації в кримінальне законодавство Німеччини  заборони активної евтаназії, можна лише наголосити на правильності такого рішення. Така практика, в першу чергу, визнається рядом авторитетних міжнародних організацій Європи, що означає, гармонізацію із законодавством країн Європейського Союзу з питання евтаназії.
Незважаючи на те, що немала кількість європейських держав, таких як Нідерланди, Бельгія, Франція пішли іншим шляхом. На думку автора дипломної роботи, питання законності права на смерть, права на переривання життя іншої людини є дискусійним і досі не отримало підтвердження більшості європейської зокрема, та світової спільноти в цілому.
Саме тому, на наш погляд, Українське кримінальне право, кримінальне законодавство також має брати до уваги такий досвід і з обережністю ставитись до виниклої хвилі легалiзації. 
На наш погляд, основними напрямками  удосконалення  кримінального кодексу України має стати гармонізація з кримінальними кодексами країн ЄС, подальша глобалізація та вироблення стабільної практики правозастосування.
Окремо хочеться виділити складну і достатньо сувору систему кримінальної відповідальності за «злочини проти ненародженого життя», або ж злочини пов’язані з незаконним абортом. 
На нашу думку, не можна не погодитись, що система злочинів проти ненародженого життя Німеччини одна з найдосконаліших з точки зору юридичної техніки у світі. Не виникає сумнівів щодо ефективності таких норм законодавства ФРН. 
Однак, інше питання, чи необхідна така жорстка політика щодо заборони абортів, умовно, Українському суспільству? На наш погляд, така система в першу чергу забезпечує превентивну функцію. Зокрема, сувора регламентація заборони реклами абортів зі своїми виключеннями забезпечує відсутність інформаційно поля «схвалення абортів». Безумовно, це відповідає бажанням та очікуванням німецького консервативного християнського суспільства. 
Однак, в умовах сьогодення України, на нашу суб’єктивну думку, доцільнішим є шлях до побудови світської держави, нейтральної щодо релігійних переконань, а тому і більш ліберальній у поглядах переривання ненародженого життя.
Розділ 2
Особливості кримінальної відповідальності за злочини проти життя у кримінальному праві Польщі

2.1. Історичний аспект розвитку польського кримінального права

Реальне перетворення польського кримінального права почалося після прийняття Кримінального кодексу 1997 року. Можливо, це пов'язано з двома явищами, натхненними глобалізацією: інтернаціоналізацією та модернізацією права.
Хоча Польща вже була членом Організації Об'єднаних Націй, після 1989 року вона прагнула до членства в інших західних міжнародних політичних та економічних організаціях, таких як Європейський Союз, Рада Європи, ОЕСР. Умови членства охоплювали пристосування закону, що потребувало великих зусиль з гармонізації польського законодавства з наднаціональними положеннями цих міжнародних органів. Таким чином, драматична зміна польського кримінального законодавства є результатом процесу імплементації міжнародних документів, що розпочалися приблизно у 2000 році, і посилалися на міжнародне та транснаціональне кримінальне право, а також на законодавство ЄС. Цей процес можна назвати інтернаціоналізацією польського кримінального закону.
Таким чином, автор дипломної роботи хоче звернути увагу на унікальність досвіду перевтілення польського кримінального права в контексті перебудови кримінального права України. Надалі нами буде проаналізовано як здобутки польського кримінального кодексу, так і буде звернута увага на ті місця, де ще досі залишились історичні відсилки до соціалістичної побудови Народної Республіки Польщі.
Проте вплив глобалізації на польський кримінальний закон виходить за межі інтернаціоналізації. Глобалізація, безумовно, має поза правовий аспект і веде до культурного та соціального (поведінкового) об'єднання, яке, в свою чергу, породжує подібні типи поведінки в різних країнах, особливо пов'язаних з прогресом нових технологій. Деякі з цих способів поводження згодом визнані кримінальними правопорушеннями. Немає гармонізованого наднаціонального законодавства у цій сфері, але, очевидно, положення, прийняті в одній національній системі, впливають на інші системи. Гармонізація внутрішніх кримінальних рішень у цьому відношенні відбувається на іншою основі, а не в межах інтернаціоналізації, коли типова правова норма виходить з міжнародної конвенції або наднаціонального правового акта, а через спонтанну горизонтальну поширення правових норм між правові системи. Також Польща зазнала змін у кримінальному законодавстві в цьому контексті. Процес, про який йдеться, можна назвати модернізацією закону. Два процеси: інтернаціоналізація та модернізація можуть доповнювати один одного, сприяючи розширенню криміналізації [9, C.9-11].
Традиційно польська кримінальна юрисдикція базувалася на типових принципах, таких як принцип територіальності та принцип активної та пасивної національності (з вимогою заборони подвійного покарання за один і той самий злочин). Універсальна юрисдикція також була визнана. Проте інтернаціоналізація польського кримінального закону вимагала продовження юрисдикції. Тому Польща розширила свою кримінальну юрисдикцію, щоб вона мала можливість переслідувати і покарати винних у трьох нових категоріях дій. 
По-перше, Польща має юрисдикцію щодо дій, здійснених іноземцем за кордоном (за умови виконання вимоги про подвійну злочинність), яка повинна відповідати вимогам, що випливають з Рамкового рішення ЄС про боротьбу з тероризмом 2002 року. Це рішення не позбавлено сумнівів. Деякі автори справедливо стверджують, що це не є необхідним, оскільки тероризм у будь-якому разі переслідується на підставі принципу універсальної юрисдикції (і не вимагає виконання подвійної кримінальної відповідальності).
По-друге, польська юрисдикція поширюється і на злочини, які дозволили будь-якій особі досягти матеріальної вигоди на польській території навіть опосередковано. Це правило не залежить від національності правопорушника або норм кримінального права, що діють у місці вчинення злочину. Стверджувалося, що це положення виконує вимогу, викладену в ст. 4 (1) конвенції Захисту фінансових інтересів від 1995 року. Однак насправді це положення не містить жодного посилання на правопорушення, визначені цією Конвенцією, і поширює польську юрисдикцію на будь-який злочин, який дозволив досягти матеріальної вигоди у Польщі. Цю норму слід критикувати як занадто широку - це стосується будь-якого виду злочину, будь-якого виду матеріальної вигоди, будь-якої особи (не лише злочинця, а також третьої сторони. Здається, в цьому відношенні польська юрисдикція буде неможливою для застосування.
По-третє, принцип польської універсальної юрисдикції також може бути змінений. Перед інтернаціоналізацією, відповідно до ст. 113 КК, незалежно від правил, що діють у місці вчинення злочину, польське кримінальне право було застосовано до польського громадянина або іноземця, щодо якого не було прийнято жодного рішення про екстрадицію, у випадку доручення за кордоном щодо злочину, який Республіка Польща зобов'язана переслідувати за міжнародними договорами. Це була реалізація правила aut dedere aut iudicare. У 2010 році було додано додаткове положення для того, щоб охоплювати чітко злочини, визначені в Римському Статуті Міжнародного кримінального суду. Польський уряд подав до Парламенту проект пропозиції, який пояснив, що це необхідно, оскільки тільки Міжнародний кримінальний суд має юрисдикцію щодо основних злочинів. Тому, за незмінною ст. 113 Польща не зможе переслідувати своїх громадян, які вчинили такі злочини за кордоном, доки не буде виконано вимогу подвійної кримінальності. Парламент поділився цією думкою, положення було змінено, і наразі Польща може порушувати кримінальну відповідальність та карати винних у всіх основних злочинах, включених до громадян Польщі, незалежно від криміналізації їх дій у місці вчинення злочину (і якщо винний не є громадянином Польщі, за умови, що він не був виданий [13, C.56-68].
Окремо варто зазначити, що з появою нового Кримінального кодексу Польщі змінилась і орієнтація суспільства на високі релігійні стандарти, що вилилось у суворо позицію польського законодавства щодо переривання небажаної вагітності, тобто аборту. Це питання буде детальніше розглянуто  у наступному підрозділі.

2.2. Законодавче регулювання кримінальної відповідальності за злочини проти життя у Польщі

Відповідно до Глави 19 Карного кодексу Республіки Польща визначається кримінальна відповідальність за злочини проти життя та здоров’я [1]. 
Таким чином, законодавець не розділяє злочини в залежності від посягання на життя чи посягання на здоров’я, так само, як це імплементовано у кримінальному кодексі України. 
Відповідно до ст. 148. КК Польщі «хто здійснює вбивство людини, підлягає покаранню позбавленням волі на термін не менше 8 років, покарання позбавленням волі на термін в 25 років чи покаранню довічним позбавленням волі» [1].
Важливою відмінністю між кримінальними кодексами Німеччини та Польщі в контексті інституту кримінальної відповідальності за злочини проти життя є така правова категорія як «позбавлення волі». Так у карному кодексі Польщі, на відміну від Кримінального уложення Німеччини, застосовується поняття «позбавлення волі». Такий самий термін, до слова застосовується і в кримінальному праві України. Однак, деякі вчені слушно зауважують спірність такого поняття. У кримінальному кодексі Німеччини значиться правова категорія «довічне тюремне ув’язнення» [24, C.70].
Якщо ж звернутись до тлумачного словника української мови, то найпершим значенням слова «воля» є «одна з функцій людської психіки, яка полягає насамперед у владі над собою, керуванні своїми діями й свідомому регулюванні своєї поведінки» [25]. Не має сумнівів, що держава не може позбавити особи «функції розумової психіки» в якості покарання за скоєння злочину. Натомість, вірогідно законодавцем як України, так і Польщі та деяких інших держав – колишніх членів СРСР термін «позбавлення волі» вживається у кримінальному праві в контексті «Свободи, незалежності; проти - неволя, рабство. Перебування не під арештом, не в клітці, не на ланцюгу і т. ін» [83].
На нашу думку, така термінологія лише віддаляє кримінальне право Польщі від інших європейських юрисдикцій, що явно не йде на користь розробленню спільної практики правозастосування, вивчення та дослідження кримінального права.
Відповідно до частини 2, 3, 4 даної статті Кримінального кодексу Польщі «хто здійснює вбивство людини:
1) з особливою жорстокістю,
2) у зв'язку із захопленням заручника, зґвалтуванням чи розбоєм,
3) в результаті мотивації, заслуговує на особливу засудження,
4) з використанням вогнепальної зброї або вибухових речовин,
підлягає покаранню позбавленням волі на строк не менше 12 років, покарання позбавленням волі на строк до 25 років або покаранню довічним позбавленням волі» [1].
Покарання, передбаченому в частині 2, підлягає той, хто однією дією вбиває двох або більше осіб або раніше був правомочно засуджений за вбивство» [1].
Умисне вбивство — злочин, який є кримінально караним у всьому світі і полягає в умисному (протиправному) заподіянні смерті іншій людині. У даній статті розглядається умисне вбивство без обставин, які обтяжують покарання.
Варто також виділити і склад злочину. Не зважаючи на те, що наша магістерська робота покликана дослідити саме інститути кримінального права ФРН і Польщі щодо злочинів проти життя в порівняльному аспекті. Тим не менше, теоретичною основою нашого дослідження є наукові доробки як іноземних, так і вітчизняних вчених-правників.
Отже, складом злочину такого, як наприклад, умисне вбивство, традиційно слід визначати як:
Об'єктом злочину є життя особи: фізіологічно це проміжок часу від початку пологів до фізичної смерті. Самогубство (а так само замах на самогубство) не карається законом, але евтаназія заборонена.
Об'єктивна сторона злочину характеризується діянням, тобто посяганням на життя особи, наслідками — настання фізіологічної смерті, а також причинно-наслідковий зв'язок між діяннями і наслідками. Діяння можуть виражатися як діями, так і бездіяльністю.
Суб'єктивна сторона злочину характеризується умислом, як прямим, так і непрямим: особа усвідомлює, що її дії (чи бездіяльність) призведе до смерті потерпілого, бажає чи свідомо припускає її настання або ставиться байдуже до неї. При цьому елементи суб'єктивної сторони можуть відігравати важливу роль у розмежуванні цього злочину від інших злочинів, наприклад, кваліфікованого вбивства (наприклад, розмежування вчинення умисного вбивства через ревнощі і з хуліганських мотивів), заподіяння смерті через необережність, тяжкого тілесного ушкодження, що призвело до смерті (в цьому злочині ставлення винного до наслідків характеризується необережністю). Крім того, замах на вбивство може бути вчинено лише з прямим умислом.
Суб'єктом злочину є осудна 14-річна особа (16-річна, 12-річна, тощо – в залежності від правових традицій певної держави) [16].
І відповідальність за умисні злочини також варіюється в залежності від держави та її кримінальної політики. В Україні відповідальність настає за ч.1 115 статті Кримінального кодексу і полягає в позбавленні волі на строк від семи до п'ятнадцяти років.
У Росії відповідальність настає за ч.1 ст. 105 Кримінального кодексу і полягає в позбавленні волі на строк від шести до п'ятнадцяти років [24, C.65].
В Азербайджані відповідальність настає за ч.1 ст. 120 КК і полягає в позбавленні волі на строк від семи до дванадцяти років [24, C.67].
В Білорусі відповідальність у виді 6-15 років позбавлення волі за вбивство передбачена за ч.1 ст.139 [24,C.66].
В Узбекистані — відповідальність за ч.1 ст. 97 КК — позбавлення волі на строк від десяти до п'ятнадцяти років [24, C.70].
Кримінальний кодекс Данії передбачає відповідальність за умисне вбивство за § 237 у виді позбавлення волі на строк від п'яти років аж до довічного позбавлення волі[27, C.620].
Кримінальний кодекс Швеції встановлює відповідальність за умисне вбивство (частина друга, глава третя, стаття перша) у виді десяти років позбавлення волі або довічного позбавлення волі; якщо є певні обставини, які пом'якшують покарання, терміни дещо нижчі: від шести до десяти років позбавлення волі (стаття друга) [27, C.584].
В Албанії за статтею 76 Кримінального кодексу передбачається покарання у виді позбавлення волі терміном від десяти до двадцяти років [27, C.596].
В Болгарії умисне вбивство карається за статтею № 115 КК позбавленням волі на строк від десяти до двадцяти років [27, C.631].
Кримінальний кодекс Японії передбачає у статті 199 відповідальність за умисне вбивство у виді смертної кари або довічного позбавлення волі із залученням до праці або позбавлення волі на строк не менше п'яти років із залученням до праці [27, C.726].
За статтею № 47 Кримінального кодексу Зімбабве винний в умисному вбивстві карається смертною карою; в разі, коли суб'єктом злочину є особа віком до вісімнадцяти років, а також, якщо судом будуть встановлені обставини, які пом'якшують покарання, смертна кара заміняється довічним позбавленням волі або позбавленням волі на певний строк [27, C.567].
§ 113 КК Естонії передбачає покарання за умисне вбивство у виді позбавлення волі на строк від шести до п'ятнадцяти років [27, C.458].
За умисне вбивство в Чехії винна особа отримує покарання у виді 10-15 років позбавлення волі за 219 статтею КК [27, C,345].
За Кримінальним кодексом В'єтнаму (ч.2 ст. 93) за «просте» вбивство (тобто без обставин, які обтяжують покарання) передбачається покарання у виді 7-15 років позбавлення волі [27, C.589].
В Польщі (ч.1 ст. 148) покаранням за умисне вбивство є позбавлення волі на строк від восьми до двадцяти п'яти років або довічне позбавлення волі [1].
В Канаді як умисне вбивство при обставинах, які обтяжують покарання, (англ. first degree murder), так і будь-яке інше умисне вбивство (англ. second degree murder) карається довічним позбавленням волі (235 стаття) [27, C.611].
Кримінальний кодекс Фінляндії (глава 21, стаття 1) передбачає покарання за умисне вбивство у виді позбавлення волі на строк не менше восьми років [54, C.212].
За статтею № 145 КК Молдови («просте» вбивство — ч.1) винна особа отримає покарання у виді позбавлення волі терміном від дванадцяти до двадцяти років [54, C.213].
В Німеччині кримінальна відповідальність за умисні вбивства передбачена статтями 211—213. За статтею 212 покаранням є позбавлення волі на строк не менше п'яти років, а в особливо серйозних випадках — довічне позбавлення волі; за статтею 213 (за наявності пом'якшуючих покарання обставин) строки позбавлення волі коливаються від одного до десяти років [2; 35].
У Франції вбивство визначене у статті 221-1. Покарання становить тридцять років позбавлення волі.
«Хто здійснює вбивство людини під впливом сильного збудження, викликаного виправдовуючими обставинами, підлягає покаранню у вигляді позбавлення волі на строк від 1 року до 10 років» [54,C.215].
Відповідно ж до ст. 4 артикулу 148 КК Республіки Польща, стан сильного душевного хвилювання повинен бути виправданий обставинами. Cудова практика Республіки Польща не виключає можливість застосування насильства в стані сильного душевного хвилювання до третьої особи, хоча такі випадки визнаються винятком, а не правилом. Слід зробити висновок, що формулювання ст. 116 КК України є більш досконалим, ніж формулювання ст. 4 артикулу 148 КК Республіки Польща, оскільки чітко визначає причини виникнення у винної особи стану сильного душевного хвилювання. Крім того, на нашу думку, варто запропонувати: заподіяння шкоди в стані сильного душевного хвилювання третім особам враховувати при призначенні покарання як обставину, що пом’якшує покарання [9].
Не можна оминути увагою імплементацію в польському кримінальному праві норм права щодо кримінальної відповідальності за злочини проти майбутнього життя, тобто переривання вагітності. 
Рекомендація ради Європи про захист жінок від насильства (2002) закликає криміналізувати примусові аборти, стерилізацію статевих органів, прийом протизаплідних засобів, а також передродовий добір, заснований на статевій приналежності майбутньої дитини, ушкодження статевих органів особи жіночої статі [42;43]. На сьогодні норми, що стосуються аборту, містяться у кримінальному законодавстві всіх без винятку країн світу. у ряді країн відповідні кримінально-правові норми містяться в спеціальних законах (Данія, Швеція, Франція, де Законом від 4 липня 2001 року норми про незаконне переривання вагітності були вилучені із кримінального кодексу і перенесені в кодекс законів про охорону здоров’я) [46]. Відповідно до кримінального кодексу України (ст. 134) та більшості кримінальних кодексів зарубіжних країн, кримінальній відповідальності підлягає особа, яка без належної медичної освіти проводить аборт [3].
Статтями 149, 152, 153, 154 кримінального закону передбачено, що «мати, яка здійснює вбивство своєї дитини під час пологів під впливом процесу пологів, підлягає покаранню позбавленням волі від 3 місяців до 5 років» [1].
Варто зазначити, вилка покарань передбачена дуже широко, що дає широкі повноваження судді вирішувати на власний розсуд вину жінки у конкретному випадку, враховуючи всі обставини.
«Хто за згодою жінки перериває її вагітність з порушенням приписів закону, підлягає покаранню позбавленням волі на строк до 3 років.
Такому ж покаранню підлягає той, хто надає вагітній жінці допомогу в перериванні вагітності з порушенням приписів закону або її до цього схиляє.
Хто здійснює діяння, передбачене в п.п. 1 або 2, коли плід досяг здатності до самостійного життя поза організмом вагітної жінки, 
-	підлягає покаранню позбавленням волі на строк від 6 місяців до 8 років» [1].
Як ми бачимо, в цілому, суворі покарання, передбачені законодавцем, означають, що для держави цінність ще не народженого життя така ж сама, як і звичайного життя людини.
Небажана вагітність, матеріальне, соціальне становище – та багато інших причин часто стають на заваді народження жінкою дитини. Із розвиток державних і правових інститутів, міжнародна спільнота все більше стала перейматись питанням захисту прав ненародженої людини. На сьогодні ця дискусія переросла у вибір пріоритетів держави між ліберальним регулюванням життя населення та гуманністю закону, захищеності права кожного громадянина на життя. Саме тому, ми хочемо запропонувати свій власний свіжий погляд на існуючу проблематику правового регулювання аборту. 
На нашу думку, питання вибору способу правового регулювання абортів в Україні має основуватись не на теоретичному обґрунтуванні «доброї» чи «злої» мети самого аборту, а на «холодних» всебічних, об’єктивних розрахунках та статистиці. Як відомо, регулювання державою будь-яких суспільних відносин покликане в чи не найпершу чергу поставити ці відносини в такі рамки, в яких держава зможе контролювати кожне відхилення від нормальних співвідносин між особами, та вчасно їм запобігти. Такий розвиток думки теорії держави і права призвів до розвитку вчення про «державу контрольованої демократії», яка прийшла на зміну «державі – нічному сторожеві». Якщо раніше, вважалося, що в ідеалі держава має мінімально впливати на суспільні відносини, щоб надати можливість суспільству розвиватись природним шляхом, то пізніше ця концепція неодноразово була піддана критиці, і, з часом, була витіснена більш сучасною концепцією, за якою держава має хоч і обмежувати тиск на суспільні відносини, однак, повинна в повній мірі застосовувати альтернативні методи адміністрування (зокрема, моніторинг, реєстрування, планування, тощо) для того, щоб ніколи не втрачати контроль над розвитком цих відносин.
Якщо розвивати далі цю тему, то можна дійти до цікавого висновку: легалізація певного кола суспільних відносин, навіть якщо вони виходять за рамки схвалення державою, може, тим не менше, позитивно вплинути на можливості держави контролювати ці відносини. Тобто, ми припускаємо, що, навіть за умови проведення анти-абортної політики в державі, легалізація абортів є необхідною для того, аби не втратити контроль над зменшенням кількості абортів в державі.
Як вже зазначалося, причини абортів завжди криються в особистих проблемах безпосередніх жінок, молодих сімей. Безліч з таких причин можна безсумнівно віднести до таких, які є для жінки принциповими, наприклад, вагітність від зґвалтування, велика ймовірність смерті після народження дитини, тощо. Це дає нам підстави вважати, що за умови введення заборони на законодавчому рівні на аборти, вони все одно будуть проводитись, але жінки будуть змушені все частіше робити небезпечні аборти. Небезпечний аборт – це такий який здійснюється без достатньої на те кваліфікації, або в неналежному для цього місці, часі, тощо. Яскравим прикладом може слугувати статистика, зібрана Всесвітньою Організацією Здоров’я у 2003 році. Ця статистика показала, що хоч загальна кількість абортів у світі у 2003 році склала 42 млн., що на 4 млн. абортів менше, ніж у 1995 р.; проте проценте співвідношення небезпечних абортів до усієї кількості абортів за цей самий період збільшилось на 4 %, що не може не хвилювати. Адже небезпечний аборт – це високий відсоток імовірності смерті матері або отримання тяжкого стану здоров’я [58].
Таким чином, можна зробити висновок, що на перший погляд негуманна політика держави щодо легалізації абортів – при правильному, ефективному та рентабельному використанні ресурсів держави, може дати протилежний результат. Саме такий підхід, на нашу думку може відповідати критеріям держави, яка піклується про вагітних жінок, а тому легалізує аборти, а тому здатна регулювати їх, а, отже, і вчасно, а головне гуманно, запобігати їм.
Згідно частини 1 статті 153 Карного кодексу Польщі «той, хто застосовуючи насильство до вагітної жінки або іншим способом без її згоди перериває вагітність або шляхом насильства, протизаконною загрози або шляхом обману доводить вагітну жінку до переривання вагітності, підлягає покаранню позбавленням волі на строк від 6 місяців до 8 років.
Хто здійснює діяння, передбачене в п. 1, коли плід досяг здатності до самостійного життя поза організмом вагітної жінки, підлягає покаранню від 1 року до 10 років» [1].
Ст. 154. Передбачено, що «якщо наслідком діяння, передбаченого в ст. 152 п.п. 1 або 2, є смерть вагітної жінки, винний підлягає покаранню позбавленням волі на строк від 1 року до 10 років.
Якщо наслідком діяння, передбаченого в ст. 152 п. 3 або в ст. 153, є смерть вагітної жінки, винний підлягає покаранню позбавленням волі на строк від 2 до 12 років» [1].
Юридична сторона проблеми штучного переривання вагітності полягає у виникненні при його здійсненні складної колізії прав. Право індивідуума (жінки) розпоряджатися своїм тілом і планувати сім’ю вступає в протиріччя з інтересами держави і суспільства (охорона здоров’я і репродуктивного потенціалу нації), а також, на думку багатьох, з правами зачатої дитини[23].
Вбивство на прохання, або з милосердя, також закріплюється за ч. 1, 2 статті 150 Карного кодексу Польщі:
«Хто здійснює вбивство людини на його прохання і під впливом співчуття до нього, підлягає покаранню позбавленням волі на строк від 3 місяців до 5 років.
У виняткових випадках суд може застосувати надзвичайне пом'якшення покарання і навіть відмовитися від його призначення» [1].
У Польщі евтаназія заборонена і визначається як «обумовлене співчуттям убивство людини, яка страждає від невиліковної хвороби» та може набувати різних форм: активна – коли смерть викликана специфічною дією; пасивна – коли смерть настає в результаті припинення підтримувальної терапії; добровільна – коли усвідомлює прохання про смерть; вимушена – коли пацієнт не в змозі висловити такий запит, наприклад, коли він знаходиться в несвідомому стані[49]. Польське законодавство визначає евтаназію як вбивство людини на її прохання під впливом співчуття.[49] У широкому сенсі визначає евтаназію католицька «Декларація Конгрегації Доктрини Віри», припускаючи, що «евтаназія означає дію або бездіяльність, яка за своєю природою або наміром викликає смерть, з тим щоб усунути всі страждання» [49].
Цікаво з порівняльного аспекту до німецького та українського кримінального права регулюється питання доведення людини до самогубства. Так, відповідно до статті 151 Кримінального кодексу Польщі «Хто шляхом умовлянь або надання допомоги доводить людину до замаху на своє життя, підлягає покаранню позбавленням волі на строк від 3 місяців до 5 років» [1].
Відповідно до статті 155 Карного кодексу Польщі «хто не зумисне викликає смерть людини, підлягає покаранню позбавленням волі на строк від 3 місяців до 5 років» [1].
Слід зазначити, що польське кримінальне право передбачає також певні категорії злочинів, у яких життя є лише додатковим, або ж факультативним об’єктом. Зокрема, відповідно до статті 156 КК Польщі визначається кримінальна відповідальність за завдання тяжких тілесних ушкоджень, що призвели до смерті людини:
 «1. Хто завдає тяжкої шкоди здоров'ю у вигляді:
1) позбавлення людини зору, слуху, мови, здатності до дітородіння, 
2) іншого тяжкого каліцтва, важкої невиліковної або тривалої хвороби, реально загрожує життю, хронічного психічного захворювання, постійної повної або значної професійної непрацездатності або постійного, істотного знівечення або деформації тіла, - підлягає покаранню позбавленням волі на строк від 1 року до 10 років».
Згідно частини третьої даної статті «якщо наслідком діяння, передбаченого в частині 1, є смерть людини, - винний підлягає покаранню позбавленням волі на строк від 2 до 12 років» [1]. 

Підбиваючи підсумки, можна сказати, що кримінальне право Республіки Польща в частині кримінальної відповідальності за злочини проти  людини являє собою приклад того, як кримінальне право держави може змінюватись, переходячи з соціально-орієнтованого життя на міжнародні тренди глобалізації, гармонізації законодавства країн Європи, тощо.
Утім, безумовно є і певні недоліки. Так формулювання покарань як «позбавлення волі на строк…» та «довічне позбавлення волі», на наш погляд, є, якщо не суперечливим. То вживання таких термінів як мінімум виглядає сумнівним в перспективі уніфікації з кримінальним правом країн західної Європи. Варто при цьому, зазначити, що подібні пережитки радянського союзу зберігаються досі і в Кримінальному кодексі України. У той час як передові країни в галузі кримінального права континентальної Європи користуються термінами «ув’язнення», «тюремне ув’язнення», «довічне ув’язнення», тощо.
На тему кримінальної відповідальності у сфері злочинів проти ненародженого життя, законодавець Польщі демонструє схожу позицію, що і Німеччина. І  на думку автора диплоної роботи, така позиція є виправданою  для Польщі, враховуючи  високі релігійні і моральні цінності, пов’язані з такими питаннями, як питання переривання вагітності, розірвання шлюбу, евтаназії, тощо.
У цілому, варто підкреслити, важливість відділення законодавцем злочину за  переривання  вагітності за  ознаками суб’єкта злочину, часу, способу, тощо з відповідною кореляцією і вилок покарань за такі злочини. 
Крім того, варто також і приділити увагу висновкам в контексті удосконалення українського законодавства на основі Польського КК, так як, як видно з досліджуваного матеріалу, кримінальне право Польщі за своєю структурою та теоретичною основою є набагато більш пов’язаним із вітчизняним.
Вивчення монографічної та іншої спеціальної літератури, чинного кримінального законодавства України та Республіки Польща і практики його застосування, що стосується теми нашого дослідження, дозволило зробити наступні висновки, зокрема:
I.	Актуальність теми кримінальної відповідальності за умисні вбивства за кримінальним правом України та Республіки Польща, що визначена у вступі до дипломної роботи, повністю підтвердилась у ході проведеного наукового дослідження. По-перше, незважаючи на достатньо високий рівень теоретичної розробки проблем кримінальної відповідальності в доктринах українського та польського кримінального права, низка теоретичних питань, які стосуються даної наукової проблематики, продовжують залишатися дискусійними або недостатньо дослідженими. Зокрема, це стосується поняття вбивства та його ознак, класифікації вбивств, розуміння поняття об’єктів складів умисних вбивств, предмета умисних вбивств, ознак об’єктивної та суб’єктивної сторін складів умисних вбивств, кримінально-правової кваліфікації умисних вбивств. По-друге, на нашу думку, є нагальна потреба зміни назви розділу другого Особливої Частини КК України, а також відповідного удосконалення диспозицій окремих норм чинного КК України, зокрема, ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 115, ст. 116, ст. 117, ст. 118, ст. 119, ч. 1 ст. 120 КК України. По-третє, аналіз практики застосування норм чинного КК України при здійсненні кримінально-правової кваліфікації умисних вбивств дозволив автору цієї роботи зробити висновок про доцільність уточнення окремих пунктів постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 7 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров’я особи», а також зміни її назви.
II.	Порівняльний аналіз чинних КК України та Республіки Польща дозволив встановити, що:
1. Кримінально-правова охорона життя людини в обох державах відповідає загалом сучасним вимогам суспільного життя;
2. У чинному КК України на відміну від КК Республіки Польща, зокрема: а) закріплено поняття вбивства; б) більше складів умисних вбивств при обтяжуючих обставинах – в ч. 2 ст. 115 КК України їх 14, а в артикулі 148 КК Республіки Польща – 8; в) відсутній склад умисного вбивства при пом’якшуючих обставинах «евтаназія»; г) дещо по-іншому сформульовано склад умисного вбивства в стані сильного душевного хвилювання. Відповідно до ст. 116 КК України, стан сильного душевного хвилювання повинен виникнути раптово внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання або тяжкої образи з боку потерпілого. Відповідно ж до § 4 артикулу 148 КК Республіки Польща, стан сильного душевного хвилювання повинен бути виправданий обставинами. Судочинство Республіки Польща не виключає можливість застосування насильства в стані сильного душевного хвилювання до третьої особи, хоча такі випадки визнаються винятком, а не правилом. Видається, що формулювання складу цього злочину у КК України є більш досконалим, оскільки чітко визначає причини виникнення у винної особи стану сильного душевного хвилювання. Формулювання ж «виправданий обставинами», що використовується у польському кримінальному законодавстві, є оціночним і викликає різнобій думок вчених щодо його розуміння; д) кримінальне законодавство як України, так і Республіки Польща передбачає як привілейований склад злочину умисне вбивство матір’ю своєї новонародженої дитини. Ці склади злочину мають як спільні, так і відмежовувані ознаки. Зокрема, як і польське, так і українське кримінальне законодавство суб’єктом цього злочину визнає жінку, яка народжує або народила дитину. Причиною виділення даного злочину в привілейований склад в обох випадках визнається особливий психічний стан жінки під час пологів, що зменшує здатність усвідомлювати свої дії чи керувати ними. Однак український законодавець, на відміну від польського, поширює дії цього привілейованого складу злочину не лише на стан під час пологів, але й на стан після них. Вбивство матір’ю своєї новонародженої дитини як за КК України, так і за КК Республіки Польща повинно бути обумовлене емоційною напругою, викликаною вагітністю та пологами, а також психічними процесами, що їх супроводжували. Однак у диспозиції ст. 117 КК України, на відміну від диспозиції артикулу 149 КК Республіки Польща, не вказано, що умисне вбивство матір’ю своєї новонародженої дитини під час пологів або відразу після пологів повинно бути обумовлене особливим психічним станом винної особи;
3. У КК Республіки Польща, на відміну від КК України, зокрема: а) передбачено вік, з якого може наставати кримінальна відповідальність за умисні вбивства – 15 років, а за КК України – 14 років (ст.ст. 115–117 КК України) та 16 років (ст. 118 КК України); б) передбачено вікову неосудність. Відповідно до § 2 артикулу 10 КК Республіки Польща, обставини справи, ступінь розвитку неповнолітнього, умови його виховання мають свідчити, про доцільність притягнення його до кримінальної відповідальності, особливо коли виховні заходи, вжиті раніше до нього, не мали належного впливу; в) закріплений склад умисного вбивства при пом’якшуючих обставинах «евтаназія». В Україні такі діяння, залежно від обставин справи, кваліфікуються за ч. 1 або 2 ст. 115 КК; г) відсутній склад умисного вбивства при пом’якшуючих обставинах – умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця. В Республіці Польща такі вбивства, залежно від обставин справи, кваліфікуються за артикулом 148 КК Республіки Польща, як просте вбивство, або вбивство при обтяжуючих обставинах. У випадку перевищення меж необхідної оборони, особливо коли винна особа застосувала спосіб оборони, не співрозмірний до нападу, суд може застосувати надзвичайне пом’якшення покарання або навіть відмовитися від його застосування. Крім того, суд повинен відмовитися від застосування покарання, якщо перевищення меж необхідної оборони було наслідком страху або душевного хвилювання, виправданого обставинами справи; д) є більш суворими покарання, що передбачені чинним КК за умисні вбивства: 1) основний склад умисного вбивства (§ 1 артикулу 148 КК Республіки Польща) – позбавлення волі на строк від 8 до 25 років, або довічне позбавлення волі, а за КК України – позбавлення волі на строк від 7 до 15 років; 2) вбивство при обтяжуючих обставинах (§ 2, § 3 артикулу 148 КК Республіки Польща) – позбавлення волі на строк від 12 до 25 років або довічне позбавлення волі, а за КК України – позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічним позбавленням волі і, крім цього, – конфіскація майна у випадку вчинення умисного вбивства з корисливих мотивів; 3) умисне вбивство, вчинене в стані сильного душевного хвилювання (§ 4 артикулу 148 КК Республіки Польща) – позбавлення волі на строк від 1 до 10 років, а за КК України (ст. 116) – обмеженням волі на строк до 5 років або позбавлення волі на той самий строк; 4) умисне вбивство матір’ю своєї новонародженої дитини (артикул 149 КК Республіки Польща) – позбавлення волі на строк від 3 місяців до 5 років, а за КК України (ст. 117) – обмеження волі на строк до 5 років або позбавлення волі на той самий строк.
4. Подібними або близькими як в кримінальному законодавстві, так і в доктрині кримінального права обох держав є: 
а) поняття вбивства; 
б) оцінка умисного вбивства як тяжкого чи особливо тяжкого злочину; 
в) визнання суб’єктом вбивства фізичної особи і невизнання суб’єктом вбивства юридичної особи, незважаючи на те, що суб’єктом ряду злочинів за КК Республіки Польща може бути і юридична особа;
г) класифікація умисних вбивств на три основних види: 1) основний склад умисного вбивства (просте вбивство); 2) умисне вбивство при обтяжуючих обставинах; 3) умисне вбивство при пом’якшуючих обставинах; 
д) виокремлення в доктринах українського і польського кримінального права загальних видів умисних вбивств та спеціальних видів умисних вбивств. В українському кримінальному праві до загальних видів умисних вбивства відносять вбивства, в яких життя людини є єдиним безпосереднім об’єктом злочину чи основним безпосереднім об’єктом злочину. До їх числа в українському кримінальному праві відносять вбивства, передбачені ст.ст. 115–118 КК України, а в польському кримінальному праві – вбивства, передбачені артикулами 148–150 КК Республіки Польща. До спеціальних видів відносять умисні вбивства, де життя людини є додатковим безпосереднім об’єктом злочину, який, однак, є пріоритетним об’єктом кримінально-правової охорони, оскільки саме для охорони життя конкретних категорій потерпілих були створені відповідні спеціальні норми. В КК України спеціальними видами умисних вбивств є посягання на життя державного діяча (ст. 112 КК України), посягання на життя працівника правоохоронного органу, члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону або військовослужбовця (ст. 348 КК України); посягання на життя судді, народного засідателя чи присяжного у зв’язку з їх діяльністю, пов’язаною із здійсненням правосуддя (ст. 379 КК України); посягання на життя захисника чи представника особи у зв’язку з діяльністю, пов’язаною з наданням правової допомоги (ст. 400 КК України); опір начальникові або примушування його до порушення службових обов’язків, якщо вони були пов’язані з умисним вбивством цих осіб (ч. 4 ст. 404 КК України); посягання на життя представника іноземної держави (ст. 443 КК України). 
У польському кримінальному праві можна виділити три спеціальних види вбивств: 1) це вбивство військовополонених; 2) вбивство поранених; 3) вбивство військових капеланів під час ведення бойових дій всупереч нормам міжнародного права (§ 1 артикулу 123 КК Республіки Польща); 
5. В українській та польській доктрині кримінального права дискусійними та нетотожними є:
а) розуміння об’єкта умисних вбивств (предмета кримінально-правової охорони в Республіці Польща); 
б) визнання людини предметом злочину в кримінальному праві України та «предметом виконавчим» в польському кримінальному праві; 
в) трактування обов’язкових ознак об’єктивної сторони складу вбивства: 1) суспільно небезпечного діяння; 2) суспільно небезпечних наслідків; 3) причинного зв’язку між суспільно небезпечним діянням винного та суспільно – небезпечними наслідками у виді смерті іншої людини.
III. У процесі дослідження нами в цій магістерській роботі знайдено доцільність: 1) внесення наступних змін до чинного КК України:
а) назву другого розділу Особливої Частини КК України викласти так: «Злочини проти життя та здоров’я людини», а також виключити з п.п. 1, 5 ч. 2 ст. 115 та ст. 120 КК термін «особа», замінивши його терміном «людина»;
б) змінити редакцію ч. 1 ст. 115 КК України, визначивши в ній вбивство як умисне, протиправне, насильницьке діяння, що посягає на життя іншої людини і заподіює їй смерть;
в) доповнити п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України новою кваліфікуючою ознакою, передбачивши посилення відповідальності за умисне вбивство із застосуванням вогнепальної зброї, та викласти його в такій редакції: «вчинене способом, небезпечним для життя багатьох осіб або із застосуванням вогнепальної зброї»;
г) удосконалити п. 14 ч. 2 ст. 115 КК України, виклавши його в наступній редакції: «з мотивів расизму, етнічного чи національного походження, релігійних чи ідеологічних переконань потерпілого»;
д) виключити з назв та диспозицій ст.ст. 115, 116, 117, 118 КК України термін «умисне», а в назві та диспозиції ст. 119 КК України термін «вбивство» замінити на «заподіяння смерті»;
е) доповнити диспозицію ст. 117 КК України вказівкою на обстановку вчинення цього злочину, а саме: вчинення його під впливом пологів;
є) доповнити диспозицію ч. 1 ст. 120 КК України, передбачивши відповідальність за доведення до самогубства способом обману;
ж) доповнити КК України ст. 1181 «Заподіяння смерті зі співчуття (евтаназія)» в такій редакції «Заподіяння смерті людині, що хворіє на невиліковну хворобу і у зв’язку з цим переживає нестерпні фізичні або психічні страждання, на її однозначно чітку наполегливу вимогу та під впливом співчуття до неї з метою позбавити її страждань», –
карається…»
2) внесення таких змін до постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 7 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров’я особи»:
а) у назві даної постанови та у її тексті замінити термін «особа» терміном «людина»;
б) уточнити ч. 1 пункту 6 Постанови вказівкою на ставлення у вину суб’єктові вбивства лише тих кваліфікуючих ознак, які охоплювалися його умислом, виклавши її в такій редакції: «Під вбивством малолітньої дитини (п. 2 ч. 2 ст. 115 КК України) розуміється умисне позбавлення життя особи, якій не виповнилося 14 років. Ця кваліфікуюча ознака наявна тоді, коли винний достовірно знав, що потерпілий є малолітнім», виключивши, таким чином, можливість кваліфікації за цим пунктом ч. 2 ст. 115 КК України вбивств, вчинених через необережність;
в) доповнити п. 21 Постанови визначенням поняття «після пологів» та викласти її так: «Умисне вбивство матір’ю своєї новонародженої дитини слід кваліфікувати за ст. 117 КК України, якщо воно вчинене під час пологів або протягом доби після них. Вчинення цих дій через добу або більше після пологів, за відсутності кваліфікуючих ознак, передбачених ч. 2 ст. 115 КК України, тягне відповідальність за ч. 1 зазначеної статті». 

Висновки

Таким чином, провівши дослідження інститутів кримінальної відповідальності  за злочини проти життя людини за кримінальним правом Німеччини та Польщі, беручи до уваги порівняльний аспект  нам вдалося віднайти спільні та відмінні риси. Позитивний та негативний досвід обох систем кримінального права, в контексті їх співвідношення, а також з метою запропонувати варіанти удосконалення вітчизняного кримінального законодавства у досліджуваному в роботі колі питань. 
Набутий досвід порівняння кримінального законодавства Федеративної Республіки Німеччина та Республіки Польща, з вітчизняним законодавством в частині регламентації відповідальності за злочини проти життя дає підстави вважати перспективним проведення відповідного аналізу щодо інших кримінально-правових інститутів, а також детального порівняння кримінального кодексу України із законодавчими актами інших держав. Це дасть змогу сформулювати додаткові пропозиції щодо подальшого вдосконалення вітчизняного кримінального законодавства та практики його застосування.
Виділяючи спільні риси, варто зазначити, що обидві системи кримінального права мають кодифікований акт – кримінальний (карний) кодекс, який має окремий розділ присвячений злочинам проти життя людини – як у прикладі з Німеччиною, або ж злочини проти життя та здоров’я людини – як у Польщі. Тим не менш, деякі злочини проти життя людини в Кримінальному кодексі ФРН представлені у інших розділах. Це так звана категорія злочинів «… що спричинили смерть». В цілому, на нашу думку, автора дипломної роботи, кримінальний закон Німеччини є більш стабільним, гнучким і теоретично обґрунтованим.  Цікавим виглядає поділ убивств за кримінальним правом Німеччини. Натомість, кримінальне право Польщі продемонструвало більшу схожість до кримінального права у сфері злочинів проти життя особи України. Із недоліків польської системи кримінального права варто неодмінно виділити систему правових категорій, що застосовується в кримінальному законі. Деяка термінологія виявилася дуже подібною до тої, що використовується у кримінальному кодексі України.
Тим не менше, нашою пропозицією є використати досвід німецького кримінального уложення в частині форми кримінального закону, статей кримінального кодексу.
Важливою особливістю інститутів кримінальної відповідальності за злочини проти життя людини обох досліджуваних країн варто вважати приділення великої уваги злочинам проти «ще не народженого життя», або «майбутнього життя». Як було неодноразово зазначено у роботі, така особливість напряму пов’язана з історичними, релігійними особливостями Німеччини та Польщі.  Найвищі міри покарання за такі злочини досягають, або майже досягають найвищих мір покарань за умисне вбивство, що говорить про велику консервативність суспільства досліджуваних країн.
Утім, на наш погляд, до імплементації цього під інституту  кримінального права до українського кримінального права треба, беручи до уваги інший вектор – світський – яким рухається наша держава.
Автор також погоджується з запропонованою у німецькому кримінальному кодексі моделлю інкримінації активної евтаназії. На наш погляд, така практика підтверджується позицією багатьох міжнародних організацій. Крім того, в науці також йде активна суперечка щодо законності евтаназії з позицій прав людини, і тому на наш погляд такі новели до українського законодавства не на часі. 
Основну ж увагу слід приділити удосконаленню інститутів умисного вбивства з обтяжуючими обставинами. Перевагою Кримінального кодексу Німеччини є те, що запропонована у законі система витримує перевірку різними казусами, так як норми статті є загальними, і виділяють в більшій мірі загальний критерій, який має тлумачитись судом у кожній справі окремо, враховуючи загальну тяжкість аргументів і доказів. Натомість, українське кримінальне законодавство має  більш стандартну будову і тому, менш гнучку, що робить її не конкурентною у порівняння, зокрема, із правом справедливості англо-саксонської системи.
	Список використаних джерел:

Нормативно-правові акти:
1.	Penal Code of the Republic Poland. Law / June 1997. URL: http://www.legislationline.org/documents/section/criminal-codes/country/10 (дата звернення: 08.01.2020).
2.	Criminal Code in the version promulgated on 13 November 1998, Federal Law Gazette [Bundesgesetzblatt] I p. 3322, last amended by Article 1 of the Law of 24 September 2013, Federal Law Gazette I p. 3671 and with the text of Article 6(18) of the Law of 10 October 2013 / Federal Law Gazette.  3799 p. URL: https://www.gesetze-im-internet.de/englisch_stgb/index.html (дата звернення: 08.01.2020).
3.	Кримінальний кодекс України: Закон України від 05 квіт. 2001 р. № 2341-III. URL: http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/2341-14 (дата звернення: 08.01.2020).
4.	Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров’я особи: Постанова від 07.02.2003 № 2 URL: http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/v0002700-03 (дата звернення: 08.01.2020).
Наукова література:
5.	Anonymous. (2017). Crimes against life. New Scientist, 236(3156), 6-6. URL:https://www.newscientist.com/issue/3156/ (дата звернення: 02.12.2019)
6.	Badar, M. (2013). The Concept of Mens Rea in International Criminal Law, The Case for a Unified Approach (Studies in International and Comparative Criminal Law). London: Bloomsbury Publishing. URL:https://www.bloomsburyprofessional.com/uk/the-concept-of-mens-rea-in-international-criminal-law-9781849469142/ (дата звернення: 02.12.2019)
7.	Chapter 16. Crimes against Life and Health. (1997). Statutes and Decisions, 33(4), 65-73. URL: https://doi.org/10.1080/10610014.1997.11502310 (дата звернення 06.12.2019)
8.	Gidyński, J. (1971). POLAND'S NEW PENAL CODE. The Polish Review, 16(4), 5-15. 
9.	W. Gropp. Crimes and Penal Offences in German Criminal Law and Draft Criminal Code of the Republic of Lithuania. Jurisprudencija, (12), Jurisprudencija, - 1999, Issue 12. URL: https://www.mruni.eu/upload/iblock/41a/3_gropp.pdf  (дата звернення 06.12.2019)
10.	Christoph Birkel, Harald Dern. Homicide in Germany.  Handbook of European Homicide Research. 2012. URL: https://www.researchgate.net/publication/226926573_Homicide_in_Germany (дата звернення: 08.01.2020).
11.	Henking, T., Vollmann J. Rechtliche Verbotsvorschlдge der дrztlichen Unterstьtzung bei der Selbsttцtung von schwerkranken Patienten. Ethik in Der Medizin. 2016. № 28(2). 121-134 p.
12.	Kirwil L. Changes in the Structure of Crime During the Transition Period in Poland. International Journal of Sociology. 2004. № 34(3). 48-82 p.
13.	Olga Artyushina. Issues of qualification of crimes against life and health. Pravoprimenenie. 2017. № 1(3). 135-142 p.
14.	Pizzi, William T. Rethinking attempt under the Model Penal Code. Ohio State Journal of Criminal Law. 2012. № 9(2). 771-777 p.
15.	Poland.(new Polish penal code in line with European Union code)/ The Economist (UK). 1998. № 348(8084). 4-6 p.
16.	Riaubaite, E. Tyčinės ir neatsargios kaltės atribojimas nusikaltimuose žmogaus gyvybei ir sveikatai. Jurisprudencija.  2008. № 11(113). 91-99 p.
17.	Robbers, G. An Introduction to German Law : Sixth edition. / 6th ed., NomosStudium. 2016
18.	Serebrennikova, A. The doctrine of penal law of Germany about the system of the special part of the German criminal code, special part.  Interactive Science. 2016. № 7. 59-62 p.
19.	Smith, Craig S. In Europe, It's East vs. West on the Death Penalty.(Week in Review Desk)(THE WORLD: Hanging Hussein)./ The New York Times,  2006. p. WK4.
20.	Trela F. Crimes against life in the material of Cracow's Institute of Forensic Medicine--comparative analysis in the years 1986-2000 and 1996-2000. Archiwum Medycyny Sadowej I Kryminologii. 2002. № 52(1). 21-30 p.
21.	Westlaw S.: Thomson Reuters. 2010. URL: https://1-next-westlaw-com.ep.fjernadgang.kb.dk/Browse/Home/InternationalMaterials?transitionType=Default&contextData=(sc.Default)&sp=wlnRoyaDenmark&bhfx=&bhfv=0&bhab=0&bhav=&bhsh=640&bhsw=960&bhqs=1 
22.	Wetzell, R. Crime and Criminal Justice in Modern Germany. (1st ed., Studies in German History).2014
23.	Сравнительное уголовное право: особенная часть: монография / под  ред. С.П. Щербы. Москва: Юрлитинформ, 2010. 70 с.
24.	Словник української мови. Академічний тлумачний словник. (1970 – 1980) / Webmezha. 2018. URL: http://sum.in.ua
25.	Trцndle H. Das Schwangeren und Familienhilfeдnderungsgesetz. Antworten auf Grundfragen. 1999. 381 р.
26.	Уголовное право зарубежных стран. общая и особенная части: учебник для магистров / под ред. Н.Е. Крыловой.  4-е изд., перераб. и дополн. Москва: Юрайт, 2013.  854 с.
27.	Andy Eckardt. Germany awaits verdict on “cannibal” trial / NBC News. 2004. URL: http://www.nbcnews.com/id/4039034#.WtO5DR7Oba0
28.	German cannibal tells of fantasy/ BBC News. 2003. URL: http://news.bbc.co.uk/2/hi/europe/3286721.stm 
29.	Cannibal trial reveals perverse intimacy. The Age Company Ltd. 2004. URL: https://www.theage.com.au/articles/2004/01/19/1074360665924.html
30.	Parliamentary Assembly. Council of Europe. Legalisation of euthanasia in the Netherlands is a violation of human rights. 14 May 2001. URL: http://assembly.coe.int/nw/xml/XRef/X2H-Xref-ViewHTML.asp?FileID=9321&lang=EN  
31.	Protecting human rights and dignity by taking into account previously expressed wishes of patients. Resolution. 1859. URL: http://assembly.coe.int/nw/xml/XRef/X2H-Xref-ViewPDF.asp?FileID=18064&lang=en
32.	Euthanasia & Physician-Assisted Suicide (PAS) around the World. Legal Status in 28 Countries from Australia to Uruguay URL: https://euthanasia.procon.org/view.resource.php?resourceID=000136
33.	Larson, Aaron. What Are Homicide and Murder / ExpertLaw. 7 October 2016. URL: https://www.expertlaw.com/library/criminal-law/what-are-homicide-and-murder
34.	Жалинский А. Э. Современное немецкое уголовное право. Москва: тк велби, Проспект, 2006. с. 373—374.
35.	Alters, S. M.. Abortion: An eternal social and moral issue. Farmington Hills / MI:Thomson Gale. 2006.
36.	Beckwith F. J. Defending life: A moral and legal case against abortion choice / New York, NY: Cambridge University Press.  2007. URL:https://philpapers.org/rec/BECDLA-4 (дата звернення 13.01.2020)
37.	Boonin D. A. defense of abortion. / New York, NY: Cambridge University Press. 2003. https://www.cambridge.org/core/books/defense-of-abortion/6F03DDDA424F9AADB6D8AF6162005F75 (дата звернення 13.01.2020)
38.	Card R. F. Two puzzles for Marquis’s conservative view on abortion. Bioethics. 2006. № 20(5). Р. 264-277.
39.	Cannold, L. The abortion myth: Feminism, morality, and the hard choices women make / Hanover, NH: Wesleyan University Press. 2000. 169р.
40.	Farber, N. Adolescent pregnancy: Policy and prevention services./ New York, NY: Springer Publishing Company.  2003
41.	Jacob, K. Abortion under attack: Women on the challenges facing choice. / Emeryville, CA: Seal Press.  2006
42.	Johnstone M. Abortion and the politicization of conscience. Australian Nursing Journal. 2009. № 16(6). Р. 21-29.
43.	 Martinelli-Fernandez, S. A., Baker-Sperry, L., & McIlvaine-Newsad, H. Interdisciplinary views on abortion / Jefferson, NC: McFarland & Company - 2009.
44.	McFarlane, D., & Meier, K. J. The politics of fertility control / New York, NY: Seven Bridges Press. 2001
45.	Peach L. Abortion and social responsibility: Depolarizing the debate. NWSA Journal. 2005. № 17(3). Р. 215-217.
46.	Saletan, W. Bearing right: How conservatives won the abortion war. Berkeley, CA: University of California Press.  2003
47.	Global issues. Poverty facts and stats. 2009. URL: http://www.globalissues.org/article/26/poverty-facts-and-stats (дата звернення 12.12.2019)
48.	Bączyk K., Eutanazja i “wspomagane samobуjstwo” wprawie porуwnawczym / „Prawo i Medycyna” nr 4,  1999.
49.	Kornas-Biela D., Aborcja i eutanazja – dramat współczesnej cywilizacji, w: Eutanazja a opieka paliatywna / Aspekty etyczne, religijne, psychologiczne i prawnred. A. Biela i in., KUL i AM, Lublin.  1996.
50.	Gidyński, Joseph С. Poland's new penal code. The Polish Review. 1971. vol. 16. № 4. Р. 5–15. URL: www.jstor.org/stable/25777006. ()
51.	Badar, M. E. Mens rea - Mistake of law & mistake of fact in German criminal law: A survey for international criminal tribunals. 
Brill Academic Publishers. Jun 2005. Р. 203-246.
52.	Новікова К. А. Деякі питання караності злочинів проти життя та здоров’я особи. Вісник Асоціації кримінального права України : електрон. наук. вид. 2016. Вип. 2. С. 187–201. URL: http://nauka.nlu.edu.ua/wp-content/uploads/2016/12/12_Novikova.pdf (дата звернення: 12.12.2019)
53.	Сотула О. С. Умисне вбивство, вчинене способом, небезпечним для життя багатьох осіб, у законодавстві країн романо-германської правової сім'ї. Про злочини та покарання: еволюція кримінально-правової доктрини : матеріали Міжнар. наук.-практ. конф., 13 черв. 2014 р. Одеса: Юрид. л-ра, 2014. С. 213-216.
54.	Борисов В. И. Преступления против жизни и здоровья: вопросы квалификации. Харьков: Консум, 1995. 104 c.
55.	Туляков В. О. Кримінальне право сьогодення: ренесанс ідей Ч. Беккаріа. Про злочини та покарання: еволюція кримінально-правової доктрини: матеріали Міжнар. нау.-практ. конф., 13 черв. 2014 р. Одеса: Юридична література, 2014. С.13-28.
56.	Махатадзе К. Г. Залишення в небезпеці та ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Правові та інституційні механізми забезпечення розвитку держави та права в умовах євроінтеграції: матеріали Міжнар. наук.-практ. конф., 20 травня 2016 р., Одеса: Юридична література, 2016. С. 270-272.
57.	Березовська Н. Л. Право на життя. Правове життя сучасної України: матеріали Міжнар. наук. конф. проф.-викл. та аспірант. складу 16-17 травня 2013 р., Одеса: Фенікс, 2013. Т. 2. С. 326-329.
58.	Коломієць Ю. Ю. Невідворотність кримінальної відповідальності: правова природа та зміст : автореф. дис. на здобуття наук. ступеня канд. юрид. наук: 12.00.08. Одеса, 2005. 17 с.
59.	Гончар Т. О. Неповнолітній як суб'єкт відповідальності за кримінальним правом України : автореф. дис. на здобуття наук. ступеня канд. юрид. наук: 12.00.08. Одеса, 2005. 20 с.
60.	Орловська Н. А. Санкції кримінально-правових норм: засади та принципи формування : автореф. дис. на здобуття наук. ступеня д-ра. юрид. наук: 12.00.08. Одеса, 2012. 40 с.
61.	Лупіносова О. М. Умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони : автореф. дис. на здобуття наук. ступеня канд. юрид. наук: 12.00.08. Одеса, 2007. 20 с
62.	Гусар Л. В. Необхідна оборона: кримінологічні та кримінально-правові аспекти : автореф. дис. на здобуття наук. ступеня канд. юрид. наук: 12.00.08. Одеса, 2009. 17 с.
63.	Гусак O.A. Суб'єктивні ознаки доведення до самогубства. Актуальні проблеми кримінального права та кримінології, кримінально-виконавчого права: матер. IV Міжнар. наук.-практ. конф., Одеса: Фенікс,  2012. С. 64-66.
64.	Гусак O.A. Кримінально-правова характеристика суб'єктивної сторони доведення до самогубства. Актуальні проблеми держави і права : зб. наук, праць. Вип. 69. Одеса: Юрид. л-ра, 2013. С. 392-395.
65.	Гусак O.A. Доведення до самогубства: кримінально-правові аспекти: матеріали 67-ї наук. конф. проф.-виклад, складу і наук, працівників ОНУ імені І.І. Мечникова (економіко-правовий факультет). Одеса: Астропринт, 2012. С. 78-80.
66.	Уварова Н. В. Об’єктивна сторона злочинів проти життя та здоров’я особи, вчинених з мотивів расової, національної чи релігійної нетерпимості. Право і суспільство. 2012. № 2. С. 247-251. URL: http://nbuv.gov.ua/UJRN/Pis_2012_2_55. (дата звернення 24.12.2019)
67.	Навроцький В. О. Злочини проти життя, здоров'я, волі та гідності особи: завдання та матеріали для підготовки до практичних занять для студентів юридичного факультету. Львів, 1996. 42 с.
68.	Навроцький В. О. Загибель людей як вид злочинних наслідків: проблеми встановлення змісту та кваліфікації. Кримінально-правова охорона життя та здоров’я особи: Матеріали наук.-практ. конф. 22-23 квітня 2004 р. Харків: Юрінком Інтер, 2004. С.44-47.
69.	Дзюба А. Ю. Кримінально-правові наслідки вчинення протиправного діяння неповнолітніми за кримінальним законодавством ФРН. Право і суспільство. 2015. № 2. С. 203-206. URL: http://nbuv.gov.ua/UJRN/Pis_2015_2_35. (дата звернення 08.01.2020)
70.	Sascha Ziemann. Critical remarks on the “Killing Without Obvious Reason” Case (Federal Court of Justice, Decision of 13 July 2005). URL: http://germanlawarchive.iuscomp.org/?p=346 (дата звернення 08.01.2020)
71.	Bernsmann, Klaus, Private Self-Defence and Necessity in German Penal Law and in the Penal Law Proposal – Some Remarks, 30 Isr. L. Rev. 1996. Р. 171-87.
72.	BOHLANDER MICHAEL, Principles of German Criminal Law. Hart Publishing, Oxford 2009. URL:  https://www.twirpx.com/file/619724/ (дата звернення 09.01.2020)
73.	Bohlander Michael, Homicide and Non-fatal Offences: Mens Rea. Case Comment, German Federal Court of Justice (Bundesgerichtshof-BGH). Judgment of 16 March 2006, Case No. 4 StR 536/05. 70 J. Crim. L. 2006. 482 р.
74.	Crofts, Thomas, The Criminal Responsibility of Children and Young Persons – A Comparison of English and German Law. Ashgate Publ., Aldershot, England, 2002. Р. 93-205.
75.	Du Bois-Pedain, Antje, Intentional Killings: The German Law. In: J. Horder (ed.), Homicide Law in Comparative Perspective. Hart, Oxford/Portland, Oregon, 2007. Р. 55- 81.
76.	Fisher Howard D., The German Legal System and Legal Language, 4th ed. Routledge Cavendish, London, 2009.  Р. 243-61.
77.	Frase, Richard S./Weigend, Thomas, German Criminal Justice as a Guide to American Law Reform: Similar Problems, Better Solutions? 18 B.C. Int’l & Comp. L. Rev. 1995. Р. 317-60.
78.	Koch, H.-G., Reforming Abortion Legislation in Unified Germany. In: The Abortion Debate in Transatlantic Perspective. AICGS Seminar Paper No. 10. The Johns Hopkins University, Washington D.C. 1995. Р. 85-100.
79.	Citowicz R., Prawno-karne aspekty ochrony życia człowieka a prawo do godnej śmierci, „Kodeks”, Warszawa ,2006. 272р.
80.	Jeffrey C. Tuomala, Nuremberg and the Crime of Abortion, 42 U. Tol. L. Rev. 2011. 283 р.
81.	Dubber, Markus D., The Promise of German Criminal Law: A Science of Crime and Punishment (February 23, 2004). Available at SSRN. URL: https://ssrn.com/abstract=508643 or http://dx.doi.org/10.2139/ssrn.508643
82.	Richard F. Wetzell. Crime and Criminal Justice in Modern Germany. Berghahn Books. 2014. Р. 316-362.
83.	Словник української мови. Академічний тлумачний словник. (1970 – 1980) / Webmezha. 2018. URL:: http://sum.in.ua