МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ
НАЦІОНАЛЬНИЙ АВІАЦІЙНИЙ УНІВЕРСИТЕТ
ЮРИДИЧНИЙ ФАКУЛЬТЕТ
КАФЕДРА КРИМІНАЛЬНОГО ПРАВА І ПРОЦЕСУ

ДОПУСТИТИ ДО ЗАХИСТУ
Завідувач кафедри
_________ Лихова С.Я.
«__» _________ 2020 р.

ДИПЛОМНА РОБОТА
(ПОЯСНЮВАЛЬНА ЗАПИСКА)
ВИПУСКНИКА ОСВІТНЬОГО СТУПЕНЯ МАГІСТРА
ЗА ОСВІТНЬО-ПРОФЕСІЙНОЮ ПРОГРАМОЮ
 «Правознавство»

   Тема: «Роль приватних детективів у захисті прав та свобод фізичних та юридичних осіб»

      Виконавець:  Фудар Світлана Вікторівна
      Керівник: к.ю.н., доцент Літвінова Ірина Феофанівна

Київ-2020

НАЦІОНАЛЬНИЙ АВІАЦІЙНИЙ УНІВЕРСИТЕТ
Юридичний факультет
Кафедра кримінального права і процесу
Освітньо-професійна програма «Правознавство»

                                                                                            ЗАТВЕРДЖУЮ:
Завідувач кафедри
С.Я. Лихова
«__»  _________ 2020 р.

ЗАВДАННЯ
на виконання дипломної роботи
Фудар Світлани Вікторівни

1. Тема роботи «Роль приватних детективів у захисті прав та свобод фізичних та юридичних осіб»   затверджена    наказом   ректора від 20.12. 2019 р. № 2871/ст.

2. Термін виконання роботи: з 14 жовтня 2019р. по 29 грудня 2019 р. та з 20 січня 2020 р. по 04 лютого 2020 р.

3. Вихідні дані роботи: чинне законодавство України, наукові статті, монографії, праці вітчизняних та зарубіжних авторів та інша наукова література за темою дипломної роботи.

4. Зміст пояснювальної записки: аналітичний огляд юридичних джерел з тематики диплому. Дослідження актуальних питань  практичних аспектів приватної детективної діяльності, проблемних питань надання приватних детективних послуг, їх ролі у захисті прав та свобод фізичних та юридичних осіб, враховано досвід у законодавстві зарубіжних країн.

5. Календарний план-графік

№
пор	Завдання	Термін виконання	Відмітка про виконання	
1	Вибрати тему дипломної роботи	до 01.10.2019		
2	Затвердити тему і план роботи у наукового керівника	до 15.10.2019 		
3	Визначити статистичну, інформаційну базу дослідження скласти бібліографію	до 26.10.2019		
4	Оформити і обговорити з науковим керівником перший розділ роботи	до 30.11.2019		
5	Оформити і обговорити з науковим керівником другий розділ роботи	до 11.12.2019		
6	Доопрацювати роботу, оформити її кінцевий варіант	до 26.01.2020		
7	Отримати відгук керівника та рецензію	до 29.01.2020		
8	Підготувати доповідь на захист	до 01.02.2020		

6. Консультанти з окремих розділів

Розділ	Консультант
(посада, П.І.Б.)	Дата, підпис	
		Завдання видав	Завдання прийняв	
Консультанти з окремих розділів не залучались	

7. Дата видачі завдання: 15.10.2019 р.

      Керівник дипломної роботи ____к.ю.н.,доцент Літвінова Ірина         
                                                                                         Феофанівна 

Завдання прийняв до виконання _______Фудар Світлана Вікторівна
                                                         (підпис)                               

РЕФЕРАТ
Пояснювальна записка до дипломної роботи «Роль приватних детективів у захисті прав та свобод фізичних та юридичних осіб»: 122 сторінок, 89 використаних джерел.
КРИМІНАЛЬНА ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ, ОПЕРАТИВНО-РОЗШУКОВА ДІЯЛЬНІСТЬ, СЛІДЧА ДІЯЛЬНІСТЬ, РОЗСЛІДУВАННЯ ЗЛОЧИНІВ, ДЕТЕКТИВНА ДІЯЛЬНІСТЬ.
Об’єктом дослідження є суспільні відносини, які виникають під час здійснення приватної детективної діяльності, а предметом дослідження є роль приватних детективів у захисті прав та свобод фізичних та юридичних осіб.
Метою дослідження є те, щоб на основі аналізу науково�ї літерат�ури, нормати�вних актів, законоп�роектів, зарубіжного досвіду визначити роль суб’єктів приватної детективної діяльності у захисті прав та свобод фізичних та юридичних осіб.
Саме тому в цій роботі  використовуватись такі методи дослідження: діалектичний, історичний, логіко-правовий, порівняльно-правовий,  статистичний.
В дипломній роботі розглянуті поняття, правова природа та соціальна роль приватної детективної діяльності, окреслено різноманітні підходи до їх розуміння, було проаналізовано чинне законодавство, що регламентує конституційні та законодавчі межі здійснення суб’єктами приватної детективної діяльності своїх повноважень, досліджено практичні аспекти приватної детективної діяльності, проблемні питання надання приватних детективних послуг, їх роль у захисті прав та свобод фізичних та юридичних осіб, враховано досвід в законодавстві зарубіжних країн та на основі отриманої інформації зроблено  обґрунтовані пропозиції і рекомендації щодо вдосконалення законодавства, що мають елементи новизни.
Матеріали дипломної роботи рекомендується використовувати у навчальному процесі та підготовці проектів нормативно-правових актів.

ЗМІСТ
ВСТУП………………………………………………………………………….. 6
РОЗДІЛ 1. Теоретико-правові основи приватної детективної діяльності………………………………………………………………………..13
1.1. Історичні витоки становлення та розвитку приватної детективної діяльності…………………………………………………………………………13 
1.2. Поняття, правова природа та соціальна роль приватної детективної діяльності…………………………………………………………………………30
1.3. Особливості правового регулювання приватної детективної діяльності у країнах Західної Європи та США.......……....………………………………….41
РОЗДІЛ 2. Правове становище та роль приватних детективів у захисті прав та свобод фізичних та юридичних осіб………………..………………55
2.1. Поняття, види та правовий статус суб’єктів правовідносин у приватній детективній діяльності…………………………………………………………..55
2.2. Конституційні та законодавчі межі здійснення суб’єктами приватної детективної діяльності своїх повноважень…………………………………….66
2.3. Поняття та система приватних детективних послуг, їх роль у захисті прав та свобод фізичних та юридичних осіб………………………………………...85
ВИСНОВКИ…………  ……………………………………………………….100
СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ………………………...…..…….106
ДОДАТКИ………………………………………………………....……..……114

ВСТУП
Актуальність теми. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про засади внутрішньої і зовнішньої політики» основними засадами зовнішньої політики є, зокрема, забезпечення інтеграції України в європейський політичний, економічний, правовий простір з метою набуття членства в Європейському Союзі (далі – ЄС)[2]. У цивілізованому демократично розвиненому громадянському суспільстві, де дотримання конституційних норм і прав людини, є основним ціннісним  орієнтиром, інститут приватної детективної діяльності давно вже використовується як ефективний засіб забезпечення захисту прав і законних інтересів громадян та юридичних осіб. Інститут приватної детективної діяльності знаходить своє відображення у законодавстві практично всіх країн ЄС і демократично розвинених країнах світу. Функціонування даного інституту дозволяє усунути фактичну монополію державної правоохоронної системи.
Монополія державної правоохоронної системи, у своїх реаліях породжує деструктивні негативізми та деформацію суспільної моралі. Сьогодні цілком очевидно, що становлення приватної детективної діяльності, її правова легалізація і функціонування в Україні є незворотнім процесом.
Корупційна заінтересованість і політично-олігархічний кланово-злочинний конгломерат штучно і тривало стримує і завдає непоправної шкоди не тільки існуючим суб’єктам приватної детективної діяльності та бажаючим займатися таким видом підприємництва, а й сфері забезпечення та захисту прав і свобод людини, що гарантовано Конституцією України.
Створення, розвиток і забезпечення дієвого і ефективного механізму захисту основних прав і свобод людини і громадянина (ст. 3 Конституції України) є головним обов’язком держави[1, с. 3].
Реалії сьогодення вимагають впровадження у державно-правову практику сучасних соціально-правових інституцій розвитку і становлення національних правоохоронних структур і елементів, які покликані на забезпечення подальшої реалізації конституційних норм і принципів, а також утвердження Конституції України, побудови взаємної довіри і відповідальності між людиною і державою. Цьому повинні сприяти визнані у світі інститути приватної детективної діяльності як апробовані інституції та як один із ефективних засобів захисту основоположних прав людини, зміцнення верховенства права та розбудови демократії.
Особливо актуальною ця проблема постає з прийняттям нового Кримінального процесуального кодексу України та кардинальним реформування досудового слідства. Нова ідеологія кримінального процесу вимагає співпраці між правоохоронними органами та приватними особами. Державні правоохоронні органи відмовляться на користь приватних учасників процесу від певної частини притаманного їм монополізму, який досить часто перешкоджає їхній роботі та не повинен бути їм функціонально властивим. Окрім того, залучення до кримінального процесу приватних учасників має стати досить вагомим аспектом підвищення міжнародного іміджу України як країни, в якій створені всі необхідні умови для реального захисту громадянами своїх прав, свобод і законних інтересів[3, с. 5].
Сьогодні в усіх цивілізованих промислово розвинених демократичних країнах світу приватна детективна діяльність являється однією з потужних комерційних галузей. Однак достатньо популярна та розповсюджена у світовій практиці приватна детективна діяльність на території України досить тривалий час була відсутня. 
Не зважаючи на чималу кількість розроблених та поданих до парламенту законопроектів,  здійснення детективної діяльності та надання детективних послуг суб’єктами господарювання не отримали в Україні законодавчого закріплення, натомість стали предметом вивчення та дослідження науковців і фахівців в галузі правоохоронної діяльності.
Дослідженням питань організації та здійснення приватної детективної діяльності в різні роки займалися такі вітчизняні та зарубіжні науковці, як  В. М. Землянов, А. Є. Івахін, Ю. А. Кармазин, В. І. Курило, І. В. Леоненко, П. Я. Пригунов, Пунда О. В., А. Й. Француз та ін. Результати їхніх досліджень одночасно дають можливість отримати більш чітке уявлення про особливості правового регулювання окремих аспектів приватної детективної діяльності та сприяють поступовому утворенню відповідного інституту в галузі вітчизняного законодавства. 
Більшість досліджень вищевказаних правознавців в сфері приватної детективної діяльності не мають комплексного характеру, а обмежується лише загальною характеристикою приватної детективної діяльності та аналізом існуючих законопроектів в даній сфері. 
Таким чином, сьогодні в Україні відсутня правова регламентація інституту приватної детективної діяльності, а отже відсутня й головна передумова для організації та здійснення останньої.
Указане підкреслює актуальність теми цієї дипломної роботи й потребує проведення ґрунтовного дослідження вітчизняного законотворчого процесу, досвіду зарубіжних країн в сфері приватної детективної діяльності, а також узагальнення теоретичної бази, нормативного матеріалу й  практики в даній сфері.
Об’єкт дослідження. Об’єктом дослідження є суспільні відносини, які виникають під час здійснення приватної детективної діяльності. 
Предмет дослідження – роль приватних детективів у захисті прав та свобод фізичних та юридичних осіб.
Мета дипломної роботи полягає в тому, щоб на основі аналізу науково�ї літерат�ури, нормати�вних актів, законоп�роектів, зарубіжного досвіду визначити роль суб’єктів приватної детективної діяльності у захисті прав та свобод фізичних та юридичних осіб.
Для досягнення зазначеної мети було поставлено такі завдання:
1) дослідити історичні витоки становлення та розвитку приватної детективної діяльності;
2) визначити поняття, правову природу та зміст приватної детективної діяльності;
3) розглянути особливості правового регулювання приватної детективної діяльності у країнах Західної Європи та США;
4) визначити поняття, види та правовий статус суб’єктів правовідносин у приватній детективній діяльності;
5) визначити конституційні та законодавчі межі здійснення суб’єктами приватної детективної діяльності своїх повноважень;
6) визначити поняття та розглянути систему приватних детективних послуг, їх роль у захисті прав та свобод фізичних та юридичних осіб;
7) проаналізувати сучасний стан інституту приватних детективів у національному законодавстві України та визначити перспективи його розвитку;
8) розглянути особливості взаємодії приватних детективів з правоохоронними органами при забезпеченні захисту прав та законних інтересів фізичних та юридичних осіб.
Методи дослідж�ення обрано з огляду на мету та предмет дослідж�ення. Методологічною основою дипломного дослідження є діалектичний метод наукового пізнання соціально-правових явищ із системно-функціональним підходом до їх аналізу; історичний метод дозволив розкрити генезис приватної детективної діяльності (підрозділ 1.1.);логіко-юридичний метод (підрозділи 1.2, 2.1, 2.2.);порівняльно-правовий метод використовувався у процесі аналізу чинних нормативно-правових актів, актів, що втратили чинність та законопроектів – це дало можливість визначити реальний стан та сформулювати пропозиції для вдосконалення правового регулювання приватної детективної діяльності(підрозділи 1.3, 1.4, ); (підрозділи 1.2, 2.1, 2.3). Статистичний метод для з’ясування стану реалізації на практиці способів захисту прав і свобод фізичних та юридичних осіб суб’єктами приватної детективної діяльності.
Нормативно-правова, емпірична база дослідження. Нормативно-правову та емпіричну базу дослідження становлять Конституція України, Цивільний кодекс України, Кримінальний кодекс України, Кримінальний процесуальний кодекс України, Закон України «Про оперативно-розшукову діяльність», Закон України «Про інформацію», Закон України «Звернення громадян», Закон України «Про державну таємницю», Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», Закон України «Про запобігання корупції», проект Закону України «Про приватну детективну (розшукову) діяльність» № 3726 від 28.12.2015 року, практика Європейського суду з прав людини, рішення Конституційного суду України, акти Президента України, постанови Кабінету Міністрів України, нормативно-правові джерела зарубіжних країн, а також дослідження, посібники, наукові статті, присвячені питанням виникнення, становлення та розвитку приватної детективної діяльності.
Наукова новизна одержаних результатів полягає в тому, що визначено правові засади та роль приватної детективної діяльності у захисті прав і свобод фізичних та юридичних осіб, а також запропоновано шляхи удосконалення законодавства про приватну детективну (розшукову) діяльність. До найважливіших положень, що містять  елементи наукової новизни, слід віднести наступні положення: 
- запропоновано для розкриття повної сутності приватної детективної діяльності визначити останню, як систему гласних і негласних приватних розшукових дій, які провадяться суб’єктами цієї діяльності на платній договірній основі з метою захисту законних прав та інтересів замовників через надання їм детективних послуг із застосуванням спеціальних технічних засобів у випадках та в порядку, передбачених законодавством.
- запропоновано під правовідносинами у приватній детективній діяльності розуміти специфічну частину суспільних відносин, що виникають, розвиваються і припиняються за наявності певних юридичних фактів, визначених законодавством про приватну детективну діяльність та іншими законодавчими і відомчими нормативними актами, за допомогою яких суб’єкти таких відносин реалізують свої повноваження, спрямовані на досягнення конкретного результату з метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб.
- запропоновано під суб’єктом правовідносин у приватній розшуковій діяльності розуміти одну зі сторін цих правовідносин, що пов’язана з протилежною стороною особливим механізмом суб’єктивних прав та обов’язків (правовий зв’язок) унаслідок реалізації норм законодавства про приватну детективну діяльність.
- удосконалено види та правовий статус суб’єктів правовідносин у приватній детективній діяльності та  систему приватних детективних послуг, їх роль у захисті прав та свобод фізичних та юридичних осіб;
- дістало подальший розвиток особливості взаємодії приватних детективів з правоохоронними органами при забезпеченні захисту прав та законних інтересів фізичних та юридичних осіб:
- сучасний стан інституту приватних детективів у національному законодавстві України та визначити перспективи його розвитку;
-	 обґрунтована необхідність усунення існуючих протиріч у законодавстві та його гармонізація з проблем, визначених в роботі.
Практичне значення отриманих результатів полягає в тому, що вони можуть бути використані у:
         - галузі теоретичних досліджень – основні положення  роботи можуть бути використані у подальшому вивченні проблеми запровадження інституту приватних детективів;
         - правотворчості – сформульовано відповідні пропозиції щодо вдосконалення законодавства у сфері взаємодії приватних детективів з правоохоронними органами при забезпеченні захисту прав та законних інтересів фізичних та юридичних осіб;
        -  навчальному процесі – при викладанні курсу кримінального права України чи спецкурсів та при підготовці відповідних навчальних програм та методичних рекомендацій.
Робота складається зі вступу, трьох розділів, кожен з яких складається з підрозділів, висновків і списку використаної літератури. Загальний обсяг роботи - 122 сторінки, використаних джерел – 82 найменувань.

РОЗДІЛ 1
ТЕОРЕТИКО-ПРАВОВІ ОСНОВИ ПРИВАТНОЇ ДЕТЕКТИВНОЇ ДІЯЛЬНОСТІ
1.1. Історичні витоки становлення та розвитку приватної детективної діяльності
Історія людства протягом розвитку пов’язана з пошуковою діяльністю. Зі зміною соціальних умов, суспільних пріоритетів, безумовно, змінювалися сфери її застосування, засоби, методи і форми. На кожному історичному етапі розвитку вона проявлялася по-різному.
Так склалося, що в різні історичні періоди в Україні приватна детективна діяльність не отримала належного нормативного закріплення, а тому досить тривалий час не розглядалася як окремий правовий інститут, що має свою власну історію становлення та розвитку. 
Справа в тому, що держава з моменту свого виникнення намагалася монополізувати розшукову діяльність у своїх власних інтересах, а тому переважна більшість історичного матеріалу присвячена саме державному розшуку (розвідці, контррозвідці, політичному та карному розшуку). Поряд з цим, окремо від держави з давніх часів існував та продовжує існувати сьогодні також і приватний (недержавний) розшук в різних його проявах та формах. 
Отже, виходить, що державний розшук, на підставі якого згодом виникла наука «оперативно-розшукова діяльність» (далі – ОРД), та приватна детективна діяльність являються взаємопов’язаними суспільними явищами та мають одну спільну історію, оскільки перша являється родоначальником другої. До того ж методи, які використовуються сьогодні в ОРД майже ідентичні методам, що застосовують приватні детективи у своїй професійній діяльності. 
Таким чином, для розуміння витоків, історичних передумов становлення та розвитку приватної детективної діяльності слід також дослідити деякі історичні аспекти оперативно-розшукової діяльності. [4, с. 145].
Серед методів розшукової діяльності у стародавні часи найбільш поширеними були таємне опитування, таємний огляд, таємна виїмка документів або зброї, конфіденційне співробітництво, спостереження та ін. 
Так, О. М. Бандурка визначає, що спостереження («розвідка») з метою збирання інформації відоме ще із біблейських часів. У Біблії (книги Старого Заповіту. Четверта книга Мойсеєва. Глава 13, ст. 3, 18 – 30, 1990) розповідається про те, що Мойсей послав кількох своїх прибічників (дванадцять спостерігачів) у землю Ханаан, щоб вони з’ясували чисельність її жителів, оборону міст, родючість землі. Через сорок днів посланці повернулись і розповіли про результати розвідки, підкріпивши свій звіт зразками землі Ханаанської[5, с. 11]. 
Біблія також містить приклади конфіденційного співробітництва, а також негласної, зашифрованої роботи, яка здійснювалася з різною метою (розвідувальне опитування, негласна тактична комбінація (таємна операція), впровадження конфідентів або розвідників в злочинне середовище чи стан ворогу та ін.).
Так, наприклад, Іуда із Коріота, один із учнів Ісуса, став таємним освідомлювачем голови іудейської церкви і робив йому доноси на Ісуса, і за зраду отримав 30 тетрадрахм (срібників). Голова церкви таємно зустрічався з Іудою, отримував від нього інформацію про проповіді Ісуса і передавав її римському наміснику в Іудеї Понтію Пілату.
Найбільш достовірну інформацію про явища, що становлять оперативний інтерес, люди отримували не тільки за допомогою безпосереднього спостереження, але і під час спілкування. Так, для викриття Іісуса Христа фарисеї здійснювали таємне (зашифроване, негласне – авт.) опитування різних людей, з’ясовуючи вірогідність колишньої сліпоти зціленого, причому його батьків опитували окремо.
Або інший приклад. Цар Іудеї «запитував…у домі своєму таємно» Ієремію, який чималий час перебував у темниці (Ієремія, розд. 37, 17). Йосиф, розмовляючи з братами в Єгипті, не зізнався їм, хто він є насправді, спрямовуючи бесіду так, що брати, які нічого не підозрювали, розповіли про вчинене зло щодо Йосифа (брати продали його в рабство) і про своє каяття (Книга Буття, розд. 42). Отже, під час спеціальної бесіди (таємного опитування) можна отримати потрібну інформацію, залишаючи при цьому прихованою мету опитування.
Типовим прикладом негласної тактичної комбінації (таємної операції), який також міститься в Біблії, являється змова Понтія Пілата і керівника таємної служби Афранія, метою якої було вбивство (ліквідація) Іуди із Каріота. Щоб заманити Іуду на місце вбивства, була використана молода гречанка Ніза, яка призначила йому побачення в Гефсиманському саду. Та замість Нізи, яка виконала доручення Афранія, до Іуди в саду підійшли двоє чоловіків і вчинили над ним розправу, усунувши небажаного для церкви і Понтія Пілата свідка.
Цікавим прикладом використання конфідентів (осіб, з якими було встановлено конфіденційне співробітництво на добровільній основі чи за винагороду) являється епізод, що міститься в Книзі Суддів. Так, не маючи можливості ані вбити, ані взяти у полон свого заклятого ворога Самсона, філістимлянські володільці таємно прийшли до його коханої жінки на ім’я Даліла та наказали їй «умовити його, та довідатись, в чому велика сила його і як нам здолати його, щоб зв’язати його та усмирити його; а ми дамо тобі за то кожний тисячу сто сіклей срібла» (Книга Суддів, глава 16, 6). Даліла погодилася та згодом довідалась у Самсона про джерело його великої сили, що містилося в його довгому волоссі, яке Самсон з самого народження ніколи не стриг, оскільки «якщо остригти його, то відступить від нього сила його; він зробиться слабким та буде, як і інші люди» (Книга Суддів, глава 16, 18). Отже, Даліла приспала Самсона, остригла волосся на його голові  та почав він слабнути й «відступила від нього сила його». Після цього філістимляни схопили Самсона, викололи йому очі, заковали в мідні окови та кинули в його темницю. Даний біблейський епізод являється яскравим прикладом встановлення конфіденційного співробітництва за винагороду з особою або вербовки особи з метою подальшого отримання інформації. Можна навіть припустити, що філістимляни впровадили заздалегідь підібрану, довірену особу (конфідента) у ворожій стан.
Отже, такі давні джерела, як Старий та Новий Заповіти, свідчать про те, що негласна розшукова робота та розвідка були досить поширеним явищем в біблейські часи. 
Легенди і міфи Давньої Греції переповнені прикладами таємних, конспіративних дій античних героїв. Розповіді про розшукові дії зустрічаємо ми в історичних довідках про Вавилон, Рим, Єгипет. Людей завжди цікавило, що робиться навколо них, чим займаються як вороги, так і друзі, близькі і далекі сусіди, як члени суспільства дотримуються загальних правил поводження. Особливу увагу привертали ті члени суспільства, які своєю поведінкою порушували норми співжиття в племені, роді, етносі, в місцях проживання общини [5, с. 12]. І ця зацікавленість штовхала до виконання певних дій з отримання інформації.
У стародавні часи та у період Середньовіччя (кін. V ст. н.е. – XI ст. н.е.) окремого інституту приватного розшуку як такого не існувало. У цей період розшукова діяльність здійснювалась від імені держави і церкви та мала дві таємні форми: 1) інформаційно-розшукову і 2) збирання матеріалів про осіб, дії яких були протиправними.
В епоху античності з розвитком ремісництва та торгівлі починають з’являтися й перші паростки приватної розшукової діяльності. При цьому суб’єктами такої діяльності в основному були підприємці (торговці, купці, ремісники, володільці постоялих дворів та ін.), які забезпечували безпеку своєї підприємницької діяльності шляхом здійснення приватної розвідки (ділового, комерційного, промислового шпигунства) та приватної контррозвідки. Вони використовували шпигунів, донощиків, інформаторів, які за винагороду, примусово або через власні переконання збирали для них інформацію[6, с. 12].
Серед методів розшуку того часу найбільш поширеними були таємне опитування, таємний огляд, таємна виїмка документів, зброї тощо. Як на державному, так і на церковному рівнях використовували інформаційні можливості осіб. Це були продавці, власники готелів, повії (вищого класу – у справах політичного характеру, середнього і нижчого – у кримінальних справах), служителі лазень, власники різних розважальних закладів. Інформаційно-пошукова діяльність державних структур і церкви ґрунтувалась на конкретних джерелах: 1) повідомлення осіб; 2) доноси різних людей; 3) відомості органів державного управління; 4) інформація приватних структур [7, с. 17].
У добу Київської Русі (ІХ – поч. ХІІІ ст.)вперше правової регламентації розшук набув за часів князювання Рюриковичів. Першим «зводом» законів стала «Руська правда» – князівський судебник, правил якого дотримувалися протягом десятиріч. У той час пошукова діяльність проводилася у справах політичного характеру – князівською владою на чолі з князем, у карних справах – органами управління князівської влади, а також потерпілі самостійно займалися пошуком. Розшук передував судовому розгляду справи і був спрямований на його підготовку[8, с. 40]. 
За ініціативою князівської влади використовувались негласні методи пошуку. Так, в одному з літописів початку ХІ ст. повідомляється, що князь Володимир Святославович за порадою єпископів увів смертну кару за вбивство під час розбійних нападів. В такому разі розшук не могли проводити без активної участі княжих агентів. Один із прикладів такого розшуку наведено в літописній розповіді від 1071 р. про здійснення воєводою Яном Вишатичем за княжим наказом розслідування справи бєлозерських волхвів-смердів, винних у вбивстві багатьох жінок [9, с. 93].
 Розшуковий процес у часи Київської Русі здійснювався у формі «заклику», «звіду» і «гоніння по сліду». Сутність «заклику» полягала в тому, що в разі викрадення коня, зброї чи одягу або пропажі холопа потерпілий оголошував, «закликав» про це на торжищі, зборах чи в інших людних місцях. «Заклик» – це один із можливих засобів розшукування злодія або майна, що мало індивідуальні ознаки, інформування громадськості про злочин. Другим характерним засобом розшуку злочинця був «звід». Це процедура розшукування особи, звинуваченої в крадіжці, шляхом «зводин» різних людей для з’ясування походження майна, на яке претендує потерпілий. «Гоніння по сліду» виражалося в гонитві за злодієм по залишених ним слідах. У процесі розшуку активна роль відводилася потерпілому, який виступав у суді в ролі позивача. Загальні правила проведення розшукових заходів установлював князь, і вони проголошувалися в нормах «Руської правди».
Досить цікавим виявляється той факт, що в Київській Русі мала місце і приватна розшукова діяльність. Так, вбивство князя Ігоря, сина князя Олега Святославовича розслідувалося за дорученням князя Ізяслава приватними особами Дулебом і Іваницею, які під виглядом мандрівників зупинились в тому монастирі, де був вбитий князь Ігор. Дулеб та Іваниця обережно розпитували монахів про те, що сталося, встановлювали з ними добрі дружні стосунки, не розкриваючи своїх істинних намірів. Під час таких контактів Дулебу вдалося встановити, як тепер говорили б оперативні працівники, довірчі відносини з дівчиною на ім’я Ойка, яка розповіла мандрівнику про те, що князь Ігор захистив її від насильників, які потім йому помстилися. Вбивці після отримання такої інформації були встановлені і затримані князівськими дружинниками. 
Приватних осіб для розшуку викраденого майна, встановлення і затримання осіб, підозрюваних у вбивствах, розбоях, розшуку боржників могли найняти тільки заможні люди [10, с. 17].
За князя Олега (879 – 912 рр.), родича Рюрика, відомого історії як «Віщий Олег» вперше розшукова діяльність набуває міжнародного характеру. Ним був підписаний договір з греками, в якому, зокрема, говорилось про те, що коли вбивцю Русича не схоплять на місці злочину, то він буде знаходиться в розшуку і під судом до тих пір, поки його не знайдуть. Якщо невільник (раб) втече від свого господаря, чи буде викрадений, або незаконно викуплений, то господар має право вести його розшук і схопити, де б він не був. 
Питаннями збору інформації, її вивчення і прийняття відповідних рішень серйозно займався київський князь Святослав, син князя Ігоря (пом. 972 р.). Людина безумовно хоробра, досвідчена у військових і дипломатичних справах, він тим паче своє знамените «Іду на ви» проголошував тільки після того, як збирав повну інформацію про суперників-князів чи про військові приготування своїх сусідів хазар. 
Київські князі через лазутчиків, біженців, купців, розвідувальні і сторожові дозори контролювали степові племена, їх пересування, взаємовідносин між ними, зокрема, печенізькі і половецькі орди, з якими постійно велися військові сутички. Історія свідчить, що Київська Русь добре орієнтувалася в навколишньому світі, в хитросплетіннях європейської і східної політики, вміло вибираючи час для своїх військових і дипломатичних заходів і забезпечуючи їх інформаційно [10, с. 20].
За часів феодальної роздробленості Київської Русі (30-ті роки ХІІ- XIV ст.), внаслідок якої на землях сучасної України утворилися Київське, Переяславське, Чернігівське, Волинське, Галицьке (згодом Галицько-Волинське) князівства, продовжували діяти норми Руської Правди. Розшукова діяльність та судова система Київської Русі у даний період не зазнали яких-небудь значних змін [11, с. 128]. 
Поступово зі зміцненням княжої влади обов’язок розшукових і слідчих функцій поступово переходив від приватних осіб до органів загального управління або військових формувань та окремих посадових осіб[12, с. 522].В законодавчих актах того періоду зустрічаються назви посадових осіб, виконуючих разом з адміністративними і судово-поліцейські функції: «посадники», «намісники», «мечники», «отроки» і ряд інших. З часів Київської Русі, включно до кінця XVII ст., спеціального поліцейського апарату взагалі не було. Для всього цього періоду характерно покладання таких обов’язків або на органи загального управління, або на військові формування – від княжої дружини до військових посадових осіб більш пізнього часу (старшину, полковника, гетьмана).
В цілому ж роздробленість сприяла нескінченним війнам між окремими князівствами, пограбуванню земель, руйнуванню народного господарства. Виникають нові види злочинів, посилюється карність за їх скоєння, насамперед таких, що спрямовані проти економічного і політичного панування феодалів, зростає незахищеність рядових людей. Економічна, соціальна та правова незахищеність посилюється в цей час також золотоординським ярмом. І хоч в основних своїх рисах зберігалася правова система, яка склалася ще в Київській Русі, ефективність її впливу в умовах феодальної роздробленості значно впала[5, с. 21].
Значно зміцнюються та розвиваються розшукові інституції на українських землях за доби Козацько-Гетьманської держави (ХVІІ – ХVІІІ ст.). Особливості історичного розвитку України полягають у тому, що вона практично постійно в ролі об’єкта посягань перебувала на лінії протистояння або різних політичних сил, або у складі різних державних структур: Татари – Литва, Литва – Польща, Росія – Польща, Туреччина – Польща, Швеція – Росія, Росія – Німеччина, Росія – Австро-Угорщина. Постійні зіткнення різних соціально-політичних і культурно-ідеологічних рухів, об’єднань, державних утворень на українських землях наклали свій відбиток на розвиток українського суспільства. 
В XIV – XVII ст. розшуковою діяльністю займалися в основному представники влади за дорученням князя, або сам князь, коли виникала загроза його інтересам чи його близьких. В Галицько-Волинському князівстві в XIII – XIV ст. крім князя і його найближчого оточення, організацією розшуку злочину і майна займався і княжий двір.
В тій частині України, яка входила до складу Литовського князівства, розшукова діяльність з метою попередження правопорушень, їх розкриття, розслідування, винесення покарань і їх виконання здійснювалось через копний круг. Копний круг представляв собою форму взаємодії населення окремої території (міста, села) між собою у справі місцевого самоврядування та охорони правопорядку. Копний круг призначав особливо довірених осіб із числа місцевих жителів, як правило, найбільш авторитетних, для здійснення розшукової діяльності в інтересах общини і окремих її мешканців. Коли такі розшукувачі  виходили на слід, що давав підстави підозрювати когось у злочині, то підозрюваний зобов’язаний був відвести, спростувати підозру, дати пояснення. Якщо у будинку знаходили якусь викрадену річ, або слід краденого коня на подвір’ї, то господар двору зобов'язаний був відвести від себе «слід», в противному разі він міг бути обвинуваченим у злочині. Як бачимо, не розшукувач доказував вину, а підозрюваний доказував свою непричетність до вчинення того чи іншого злочину.
Розшукувач, здійснюючи розшук, мав право опитувати потерпілого, свідків та інших осіб, проводити обшуки, вилучати речі, які мали відношення до вчиненого правопорушення, тобто збирав інформацію і докази вини підозрюваного. Коли розшук закінчувався, підозрюваний і зібрані докази представлялись на розгляд малого копного кругу, де власне давалась оцінка результатам розслідування. На великому копному крузі оголошували обвинувачення і призначали покарання звинуваченому.
В Київських землях, які після татаро-монгольського поневолення були включені до Литовського князівства, розшукова діяльність здійснювалась старостами і війтами, міськими головами. На початку XVI ст. в Києві було введено магістратське управління, яке здійснювало правління за магдебурзьким правом. Магістрат мав міську поліцію, яка забезпечувала охорону громадського порядку шляхом патрулювання на ринках і в інших громадських місцях. Міська поліція займалась і розкриттям злочинів, розшуком і затриманням злочинців під керівництвом реґіментаря, який підпорядковувався голові міського управління [5, с. 24].
У добу козацтва (1480–1775 рр.) суд не був відокремлений від адміністративної влади. Розшукові функції, об’єднані зі слідчими, покладалися на органи загального управління (генеральний військовий суд, генеральну військову канцелярію, раду генеральної старшини, раду старшин) або на військових посадовців – кошового отамана, військового суддю, старшину, полковника, гетьмана, осавулів. У процесі розшуку проводили опитування населення, адміністрації, духовних осіб, «трус села» (розшук і обшук), установлюючи довірчі стосунки з особами, які володіли інформацією, та інші заходи, витоки яких йдуть ще від Руської Правди: «гоніння по сліду» або «шляхування коней», «заклик» або «обволання», проведення «трусу». В цей період у судочинстві використовували норми звичаєвого права, Литовського статуту 1588 р., Магдебурзького права, гетьманських універсалів, універсалів генеральної військової канцелярії, орденів та інструкцій гетьмана, генеральної військової канцелярії, генерального військового суду. За характером процес мав переважно обвинувально -змагальний характер, проте під час розгляду тяжких злочинів йому були властиві риси розшукового процесу. 
На Русі в цей час головною фігурою в організації розшуку був воєвода, завдання якого– «охранять накрепко, чтобы в городе и уезде не было разбоев, краж, убийств, грабежей, кормчества, разврата, кто обьявится в этих преступлениях, того брать и по сыску карать ...»[12, с. 165].
З утворенням в XVI – XVII ст. Запорізької Січі і введенням на Україні полкового устрою вся охоронна і розшукова діяльність зосереджується в руках отаманів і гетьманів, а кримінальне судочинство здійснюється полковими суддями, писарями за дорученнями полковників і гетьманів. На їх рішення в мирний час великий вплив мали рішення козацької громади, а під час воєнних дій влада гетьманів і отаманів була безмежна. За злочини, скоєні в поході, вони могли звинуваченого скарати на смерть.
Після приєднання у 1654 р. Лівобережної України до Московського царства на Україну прийшли російські війська, які стали гарнізонами в містах Миргороді, Полтаві, Ромнах, Опішні та в інших. Ратники московських полків вчиняли крадіжки, вимагання, грабунки, не платили за товари на ринках. Жителі зверталися до місцевої влади зі скаргами, але воно не мало ніякого впливу на поведінку російських вояків. Такі скарги доходили і до гетьмана Лівобережної України Івана Брюховецького. Гетьман відреагував на ці звернення і розпочав розшук, але, переконавшись, що злочини вчинили російські військові люди, які йому не підпорядковані, зрозумів, що він не може вжити до них заходів покарання. Тоді Брюховецький звернувся до московського царя з проханням провести розшук і вжити заходів відносно злочинних вчинків московських ратників[5, с. 27].
 Функції попереднього розслідування злочинів в часи Гетьманщини (1648 – 1764 рр.), розшукової діяльності, охорони громадського порядку були покладені на осіб, які мали певну державну владу, тобто виконували адміністративні, виконавські, судові, в тому числі поліцейські функції. Навіть гетьман приймав участь у розслідуванні окремих злочинів[5, с. 28].
В епоху запорізького козацтва широкого розвитку набула воєнна розвідувальна діяльність. Запорізьке козацьке військо мало досить розгалужену розвідувальну систему, яка складалася із стаціонарної та мобільної підсистем. Першу підсистему становили команди, пости вишки із засобами сигнального зв’язку. До другої входили патрульні роз’їзди в пограничній смузі, морська розвідка, розвідувально-диверсійні підрозділи на території противника.
Особливого значення набула військово-політична розвідувальна діяльність у період національно-визвольної боротьби українського на роду в 1648–1657 рр. під керівництвом Б. Хмельницького. Очолював розвідку особисто гетьман, керуючи нею через генеральну канцелярію. Гетьман мав особисту розвідувальну агентуру і сам або через генеральну канцелярію підтримував співпрацю з розвідкою союзників. Розвідувальна система складалася з військових розвідувальних підрозділів; розвідувальної агентури козацьких полків і сотень; резидентур на території противника, що забезпечували дії розвідувальних груп–постійних або таких, що виконували окремі завдання; агентів з іноземців в Україні. 
Розвідники виконували різні завдання: стежили за переміщенням військових підрозділів, визначали місцезнаходження головних сил противника, з’ясовували інформацію про боєготовність, вивчали обороноздатність фортець, тобто здійснювали зовнішнє спостереження. Серед прийомів і методів розвідки були проникнення до лав противника та його дезінформування [14, с. 38]. 
У козацький період в Україні в XVII– XVIII ст. суб’єктом розшукової діяльності на вищому рівні був генеральний суддя – помічник гетьмана з правових питань. На місцях цю роботу виконували начальники поліції міст, отамани, судді та ін. У Запорозькій Січі розшукову діяльність організовували і здійснювали кошовий отаман, паланочні полковники, військові осавули (головне обличчя розшукової діяльності) [15, с. 180].
У XVII ст. Україна входить до складу Російської імперії та на її територію поширюється законодавство останньої. 
Так, Соборним уложенням 1649 р. функції розшуку, слідства й суду об’єднувалися одним поняттям – «розшук»[16, с. 13]. У 1669 р. була встановлена посада сищика. На сищиків покладалося вирішення питань з кримінальних справ (розшукові, слідчі й судові функції). Розшук починався незалежно від скарги потерпілого за ініціативою посадових осіб. Крім сищиків і губних старост, його могли здійснювати й самі потерпілі[17, с. 20]. Доказами, крім затримання з речовими «доказами», визнавалися обшук (повальний) або обшук сусідів, обмова, зізнання, «язичні молки» (показання свідків) та інформація, отримана з застосовуванням тортур. У XV– XVI ст. зберігав своє значення і розшук способом «гоніння по сліду».
В розшуковій діяльності широко використовувались доноси про задумані, підготовлювані і скоєні злочини. Одним із методів розшукової роботи були катування, допити віч-на-віч і інше. Свідоцтва, або визнання своєї вини на допиті осіб, до яких застосовувалися катування, вважалися доказами і покладалися в основу звинувачення.
Свої особливості мала розшукова діяльність на землях України, що знаходилась під польською владою Австро-Угорської імперії.
У 1772 р. Східна Галичина була приєднана до складу Австрійської монархії Габсбургів, як королівство Галичини і Володомерії, у зв’язку з чим відбулась заміна польського законодавства на австрійське. Австрійський кримінально-процесуальний кодекс 1768р. був розповсюдженій і на територію західно-українських земель. У 1796 р. було введено в дію західноукраїнський кримінальний кодекс, який був відносно прогресивним на ті часи, пом’якшував покарання, передбачав правовий захист, розгляд справ тільки в судах. Судочинство здійснювали, як правило, поміщики – судді, але вони мали складати спеціальні іспити направо здійснення судової влади. Якщо ж хто не складав іспиту, то мав на свої кошти утримувати особливого суддю. В розгляді справ в судах мали право приймати участь і адвокати, але їх було мало, і їхні послуги коштували дорого. Розшукові функції виконували військові начальники, старости і начальники повітів. Адміністрація місцевих територіальних одиниць підпорядковувалась Міністерству внутрішніх справ, представники якого призначались королем з вищої аристократії[5, с. 35].
Важливим етапом становлення розшукових органів, що діяли на Україні, слід вважати кінець ХVІІІ – початок ХІХ ст. В цей час в Російській імперії, до складу якої входила і Україна, абсолютна влада самодержавства стає необмеженою, створюється величезний бюрократично-чиновничий апарат, головне місце в якому посідають адміністративно-поліцейські органи. В цілому в Російській імперії посилюється каральна функція державної машини, централізується апарат управління, зорганізується бюрократична система управління різними сферами державного життя. 
У 1802 р. створюються міністерства, які очолюються міністрами – єдиноначальними керівниками відомств. Одним із перших було засновано Міністерство внутрішніх справ. Його головним завданням було «печись о повсеместном благосостоянии народа, спокойствии, тишине и благоустройстве империи...»[18, с. 505]. 
Поліція, що діяла на території України, була невід’ємною частиною поліцейського апарату царської Росії. Вона керувалась її законами і виконувала, перш за все, функції по забезпеченню впровадження імперської внутрішньої політики. 
У червні 1872 р. в Російській імперії вперше з’явилася приватна поліція, що була утворена Кабінетом міністрів та у відповідності з Высочайше утверждённым Положением на заводе «Новороссийского общества каменно-угольного рельсового и железнодорожного производства» у складі 15 поліцейських та поліцейського наглядача. [19]
Проте законодавчу регламентацію приватна поліція отримала лише 12 травня 1900 р., коли було прийнято Закон Російської імперії «О предоставлении министру внутренних дел права разрешать ходатайства общественных учреждений и частных обществ и лиц об учреждении должностей пеших и конных полицейских стражников во всех губерниях европейской и азиатской России», а також розробленими на підставі цього Закону «Правилами об образовании обществами и частными лицами должностей полицейских чиновников и команд полицейской стражи». [19] 
Згідно з цими законами приватна поліція засновувалася розпорядженням міністра внутрішніх справ на підставі клопотань приватних і юридичних осіб, утримувалася за рахунок фінансування приватними і юридичними особами (промисловими і акціонерними компаніями та ін.) і перш за все забезпечувала захист їх майнових інтересів[19]. Тобто така діяльність виконувала досить малу частку приватних розшукових функцій та скоріше була схожа на сучасні приватні охоронні структури. 
14 червня 1880р. при міській поліції Києва була створена розшукова частина поліції, спеціально призначена для попередження, розкриття кримінальних злочинів і розшуку злочинців. Організацію і діяльність розшукової частини регламентувала «Інструкція чинам Київської сискної поліції», якою приписувалось чинам розшукової поліції «... завжди діяти цілком таємно і надто обачливо, ...все знати, все бачити і водночас намагатися не бути ніким поміченим, зберігати довірену їм службову таємницю і нікому із сторонніх осіб не розповідати про цілі і плани своїх службових дій і взагалі в розмовах з будь-ким бути надто стриманим і тактовним». При виконанні своїх службових обов’язків вони повинні бути «холоднокровними, терплячими і ввічливими і ні в якому разі не дозволяти собі ображати причетних до справи осіб словами або діями»[20, с. 305].
В §89 згаданої Інструкції говорилось: «Необхідно пропускати через фільтр дізнання будь-які одержувані по справі агентурні відомості, якими б вони дивними не здавалися, і ті з них, які виявляться достовірними, класти в основу дізнання». Штати поліції постійно збільшувались. Так, у 1902р. в Харкові поліція була збільшена з 407 до 501, а у Києві з 583 до 666.
Зростання кримінальної злочинності викликало необхідність посилення розшукової служби, в зв’язку з чим, згідно з Законом «Об организации сыскной части» від 6 липня 1908р. в усіх губернських і ряді інших міст були організовані розшукові (сискні) відділення чотирьох розрядів. Штати розшукових відділень залежали від розряду і складали від 8 до 20 чоловік. 
На виконання зазначеного вище Закону в 1910р. була затверджена Інструкція чинам розшукових відділень відносно здійснення агентурного і зовнішнього спостереження. Керував роботою розшукових відділень Департамент поліції, який входив до складу Міністерства внутрішніх справ. Циркуляром від 18 листопада 1911р. чинам розшукових відділень було наказано займатись «только уголовным розыском», але їх робота часто перехрещувалась з політичним розшуком.
В основу роботи співробітників розшукових відділень був покладений принцип спеціалізації (лінійний принцип), що, поза сумнівом, слід розцінювати як позитивний чинник. Було визначено три категорії спеціалізації за видами професійної злочинності: 1) вбивства, розбої, грабежі й підпали; 2) крадіжки і професійні злодійські організації (конокради, зломщики, кишенькові, магазинні, залізничні зграї та ін.); 3) шахрайство, фальсифікації, обмани, фальшивомонетництво, підробка документів, різні афери, контрабанда, продаж жінок у будинки розпусти.
Відповідно до цього особовий склад розшукового відділення поділяли на три групи, кожна з яких утворювала особливий загін і виконувала доручення начальника за якоюсь однією категорією злочинів. Там, де дозволяли штати, кожен із трьох загонів поділявся на відділення, які мали ще вужчу спеціалізацію. У деяких відділеннях створювався особливий «летючий загін», що призначався для постійних чергувань у театрах, на вокзалах, для обходів, облав на бродяг і для несення денної і нічної патрульної служби на вулицях, ринках і т.д.[4, с. 61]. Слід зазначити, що «лінійний принцип» і сьогодні покладено в основу організації роботи підрозділів карного розшуку Національної поліції України.  
Основним методом роботи розшукових відділень було спостереження та використання допомоги осіб. 
Спостереження здійснювали штатні співробітники – поліцейські наглядачі. Вони зосереджували свою увагу на місцях скупчення злочинних елементів – ресторанах, нічліжках, трактирах, будинках розпусти, ломбардах, різних розважальних закладах.
Внутрішнє спостереження вели таємні співробітники, що залучалися з представників злочинного світу: скупників краденого, власників злодійських притонів, повій тощо. Крім того, поліція користувалася послугами осіб, які за родом своєї діяльності мали можливість вести спостереження за багатьма особами: лахмітників, посильних, двірників, візників, кондукторів тощо.
Окрім даних зовнішнього спостереження і секретної агентури, розшукові відділення користувалися такими джерелами інформації, як чутки, доноси (анонімні повідомлення і листи), відомості й довідки від осіб різних професій як за винагороду, так і через їх постійне спілкування з чинами розшукової поліції.
Узагальнення положень та інструкцій департаменту поліції, виданих на розвиток закону від 6 липня 1908 р. дає змогу групувати джерела отримання інформації таким чином: 1) отримання інформації за матеріальну винагороду; 2) використання необережності (балакучості) осіб, які мають у своєму розпорядженні цікаву інформацію; 3) безпосереднє спостереження; 4) із засобів масової інформації; 5) непрямі ознаки; 6) статистика і аналітична робота та 7) негласна співпраця громадян[4, с. 62 -63].
Лютнева революція 1917 року призвела до розвалу і розгрому царського поліцейського апарату на Україні. Повсюди проходили розгони і роззброєння поліції та арешти поліцейських. Замість поліції революційною владою стали створюватись підрозділи пролетарської міліції, Червоної і Чорної гвардії, інші правоохоронні органи[21, с. 21].
У радянський період розшукові функції в Україні були повністю монополізовані правоохоронними органами держави. Можна зробити висновок, що з моменту свого заснування держава постійно намагалася монополізувати майже всі функції розшукової діяльності, використовуючи розвідку, контррозвідку, карний та політичний розшук у своїх власних інтересах. Приватний розшук, являючись різновидом підприємницької діяльності, тим паче не міг існувати в радянські часи, так як будь-яка комерційна діяльність в той період вважалася злочином.
З розпадом СРСР, в умовах ринкових відносин, приватна розшукова діяльність поступово почала відроджуватися на теренах колишніх союзних республік. Деякі країни СНД та Балтії вже мають достатньо розвинену та структуровану законодавчу базу, на основі якої діють приватні детективні структури. На жаль цього не можна сказати про Україну, де приватна розшукова діяльність хоча і здійснюється деякими комерційними структурами, але все ж таки вона має «неофіційний» характер, перебуваючи поза межами законодавчого регулювання.
Так, наприклад, достатньо популярним сьогодні стало здійснення приватної детективної діяльності в межах «приватного журналістського розслідування», яке проводиться маловідомим або нікому не відомим виданням (друкованим або електронним). Визначальними в даному випадку для провадження приватної детективної діяльності є дві речі: 1) реєстрація фіктивного засобу масової інформації (електронного або друкованого) та 2) виготовлення посвідчення журналіста [22, с. 121].
Сьогодні в Україні поступово відбувається процес становлення інституту приватної детективної діяльності. Починаючи з 2000 року, законодавцем розроблено, зареєстровано та подано на голосування більше десятка законопроектів, регламентуючих порядок організації та здійснення приватної розшукової діяльності в нашій державі, більшість з яких не отримали необхідної кількості голосів у парламенті. Виключенням є хіба що останній проект Закону України «Про приватну детективну (розшукову) діяльність», зареєстрований у Верховній Раді України 28 грудня 2015 року під № 3726 (далі – Законопроект), за який віддали свої голоси більшість народних депутатів. Але не зважаючи на актуальність та практичну необхідність у прийнятті вказаного законодавчого акту, все ж таки існує багато спірних питань щодо низки правових норм та положень, які містяться у ньому. Враховуючи неоднозначність думок, велику кількість критики та нарікань, що почали надходити з експертного середовища стосовно змісту законопроекту, було прийнято рішення направити останній на доопрацювання у Комітет ВРУ з питань законодавчого забезпечення правоохоронної діяльності. Як серед науковців, так і парламентарів досі тривають чисельні дискусії щодо окремих положень, які містяться в законопроекті[23, с. 190].

1.2. Поняття, правова природа та ознаки приватної детективної діяльності
Передумовою для існування будь-якого інституту в науці є відповідне законодавство, що його регламентує. Законодавство про приватну детективну діяльність є нормативно-правовим актом для інституту приватної детективної діяльності, що регламентує його. Саме його доцільно взяти за основу як при розгляді даної теми, так і при розгляді інших тем. 
У широкому розумінні слово «розшук» в широкому сенсі позначає діяльність, спрямовану на виявлення шуканого.
У більш вузькому значенні розшук – це вистежування і розшук злочинців. Володимир Даль (1801 – 1872) вже в 60-і роки середині XIX століття відносив цей термін до числа старовинних термінів. Під розшуком він розумів судове слідство, а в більш вузькому значенні – допит під катуванням. При цьому слова «розшук» та «пошук» Даль розглядав як тотожні. Дійсно, в слові «розшук» чується слово «шукати». Шукати щось, необхідне тому, хто шукає.
Розшук включає в себе розвідувальний та контррозвідувальний компоненти[6, с. 11]. 
Так, наприклад, в оперативно-розшуковій діяльності під останньою розуміють систему гласних та негласних розшукових, розвідувальних та контррозвідувальних заходів (ст. 2 ЗУ «Про оперативно-розшукову діяльність»)[24].
Втім, є й інша точка зору, згідно з якою розвідка – більш широке поняття, ніж розшук, оскільки розшук – це всього лише виявлення шуканого, а розвідка, як процес, включає ще й інформаційно-аналітичну складову. Істина, мабуть, десь в середині: як в розвідці присутні елементи розшуку, так і розшук неможливий без розвідки.
Сучасні українські енциклопедичні видання визначають детектива (англ. detective – сищик) як агента таємного розшуку, сищика[25, с. 94]. У Великому енциклопедичному юридичному словнику додається, що посада детектива існує в багатьох країнах Західної Європи та Америки, і в деяких з них детектив виконує також функції слідчого[26, с. 180]. 
У ст. 1 проекту Закону України «Про приватну детективну (розшукову) діяльність» № 3726 від 28.12.2015 р. вказується, що приватна детективна (розшукова) діяльність – дозволена органами Національної поліції України підприємницька діяльність приватних детективів або об’єднань приватних детективів щодо надання замовникам на платній договірній основі детективних послуг з метою захисту їхніх законних прав та інтересів на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом[27].
Втім можна погодитися з думкою Леоненка І. В., що дане визначення являється занадто узагальненим та не розкриває належним чином повної сутності приватної детективної діяльності[23, с. 190].
Справа в тому, що переважна більшість приватних розшукових дій, які проводять суб’єкти приватної детективної діяльності, мають негласний характер. Негласність означає неочевидність, скритість розшукових дій, що проводяться, від осіб, які в них беруть участь, але насамперед від об’єктів, щодо яких вони проводяться[28, с. 554].
Так, наприклад, у п. 7 ч. 1 ст. 13 Законопроекту вказується, що суб’єкти приватної детективної (розшукової) діяльності під час здійснення приватної детективної (розшукової) діяльності мають право, зокрема, здійснювати зовнішнє спостереження на відкритій місцевості, в громадських місцях та  на транспорті [27].
Зовнішнє спостереження, як приватна розшукова дія, полягає, як правило, у таємному, цілеспрямованому, безпосередньому візуальному, слуховому чи опосередкованому (за допомогою спеціальних технічних засобів) сприйнятті діянь осіб та явищ (подій, фактів, процесів), що мають значення для вирішення детективом конкретних розшукових завдань, у їх фіксації та реєстрації[6, с. 29].
Слід зазначити, що технічні засоби, які використовують приватні детективи у своїй діяльності, у більшості випадків являються спеціальними технічними засобами негласного отримання інформації. Іншими словами, це технічні засоби, устаткування, апаратура, прилади, препарати та інші вироби, спеціально створені, розроблені, модернізовані або пристосовані для виконання завдань з негласного отримання інформації під час здійснення розшукової діяльності[29, с. 1029]. 
До таких засобів належать, наприклад, спрямований мікрофон, малогабаритна фотокамера, мініатюрна відеокамера, радіозакладний пристрій та ін. Спеціальні технічні засоби також можуть бути закамуфльовані під побутові предмети (шарикові ручки, запальнички тощо).
Навіть така звичайна приватна розшукова дія, як усне опитування осіб (п. 9 ч. 1 ст. 13 Законопроекту) може мати як гласний, так і негласний характер. У першому випадку приватний детектив не приховує своєї професії та повідомляє предмет опитування особі, а у другому, навпаки, приватний детектив, використовуючи певну легенду або документи прикриття, видає себе за представника іншої професії (наприклад, журналіста), приховуючи реальний предмет та мету опитування[23, с. 192]. 
Поряд з негласними приватний детективу своїй професійній діяльності також проводить чимало гласних приватних розшукових дій: 1) звертається із запитами до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, підприємств, установ, організацій, громадських об’єднань, а також до фізичних осіб (за згодою таких фізичних осіб); 2)  ознайомлюється на підприємствах, в установах і організаціях з необхідними для приватної детективної (розшукової) діяльності документами та матеріалами, крім тих, що містять інформацію з обмеженим доступом; 3) проводить зовнішній огляд споруд, приміщень, інших об’єктів, доступ до яких не обмежений, а за згодою власника проводити їх внутрішній огляд; 4) отримує на договірній основі письмові висновки та усні консультації фахівців та експертів з питань, що потребують спеціальних знань та ін.[27].
Враховуючи вищевикладене, можна виділити наступні ознаки приватної детективної діяльності:
1) приватна детективна діяльність являє собою систему гласних і негласних приватних розшукових дій;
2) приватна детективна діяльність може проводитися виключно визначеними у Законі суб’єктами – приватними детективами та об’єднаннями приватних детективів;
3) приватна детективна діяльність провадиться виключно на замовлення замовника та згідно з договором про надання приватних детективних (розшукових) послуг;
4) приватна детективна діяльність здійснюється з метою захисту законних прав та інтересів замовників;
5) при здійсненні приватної детективної діяльності можливе застосування спеціальних технічних засобів з метою фіксації результатів цієї діяльності;
6) приватна детективна діяльність провадиться виключно у випадках та в порядку, передбачених законодавством про приватну детективну (розшукову) діяльність.
Отже, на нашу думку, найбільш оптимальним для розкриття повної сутності приватної детективної діяльності необхідно визначити останню, як систему гласних і негласних приватних розшукових дій, які провадяться суб’єктами цієї діяльності на платній договірній основі з метою захисту законних прав та інтересів замовників через надання їм детективних послуг із застосуванням спеціальних технічних засобів у випадках та в порядку, передбачених законодавством[23, с. 193].
Відомо, що предметом будь-якої науки являються певні фрагменти реальної дійсності, які нею вивчаються з метою їх пізнання і завдяки якому визначається профіль науки[30, с. 9]. Іншими словами, під предметом слід розуміти коло найбільш суттєвих питань, які вивчає та чи інша наука.
Так, наприклад, предметом криміналістики складають закономірності: 1) механізму злочинної діяльності; 2) закономірності виявлення і розслідування злочинів.
Предметом оперативно-розшукової діяльності являються об’єктивні закономірності застосування оперативними підрозділами спеціальних сил, засобів, методів для захисту людини, суспільства і держави від злочинних посягань. Відповідно до цього предметом теорії ОРД є вивчення об’єктивно існуючих закономірностей діяльності оперативних підрозділів боротьби зі злочинністю[4, с. 20].
Отже, як бачимо предметом найбільш споріднених та близьких до приватної детективної діяльності наук являється, по-перше, певні закономірності та, по-друге, відповідна пізнавальна діяльність. 
Саме пізнання є центральним елементом приватної детективної діяльності, оскільки остання ґрунтується виключно на виявленні, отриманні, фіксації, дослідженні та використанні фактів об’єктивної дійсності – доказової інформації, що становить інтерес для замовника приватних детективних послуг. 
Пізнання у філософії діалектичного матеріалізму визначається як отримання результатів істинного уявлення про щось, здобуття певних знань як продукту суспільно-трудової і розумової діяльності людей, що є ідеальним відтворенням у мовній формі об’єктивно закономірних зв’язків практичного перетворення об’єктивного світу[31, с. 448].
Основною складовою гносеології діалектичного матеріалізму є теорія відбиття. Здатністю відбиття у філософії діалектичного матеріалізму визначено таку властивість матерії, коли в результаті взаємодії матеріальні об’єкти, змінюючись під впливом інших, відбивають, відтворюють, запам’ятовують деякі особливості цього впливу, що зумовлює їх пізнання[32, с. 34]. При цьому слід зауважити, що в природі не існує абсолютно схожих між собою двох об’єктів матеріального світу. Дане положення являється основою криміналістичної ідентифікації, яка є одним із засобів доказування в кримінальному судочинстві. В свою чергу, мета доказування співпадає з метою кримінального судочинства та полягає у встановленні істини.
Методологічною основою ідентифікації як форми пізнавальної діяльності є закони формальної логіки, головним чином закон тотожності, та категорії матеріалістичної діалектики. Згідно із цими законами:
1. Усі об’єкти, події матеріального світу взаємопов’язані та є нескінченним сплетінням зв’язків та взаємодій. Якщо відомий наслідок, то неважко встановити причину і навпаки.
2. Події та явища матеріального світу індивідуальні (визначені), оскільки нема двох речей, які були б однакові. Це фундаментальне положення дозволяє знаходити та пізнавати реальні об’єкти, зумовлені практичною діяльністю людини.
3. Всі об’єкти матеріального світу перебувають у постійному русі, розвитку та зміні. Однак індивідуальність та визначеність об’єкта передбачають його відносну стійкість, незмінність, тобто збереження характерних ознак, що дозволяють ототожнити його з самим собою. Хоча ототожнюваний об’єкт весь час змінюється, ідентифікація його в процесі пізнання загалом та судово-слідчому зокрема, широко використовується як метод[33, с. 21].
Отже, сутність криміналістичної ідентифікації полягає в зіставленні об’єкта і його відображень. Сам процес відображення обумовлений у кожному випадку взаємодією відбиваного об’єкта чи явища з навколишнім середовищем, в якому відбувається його відображення.
Таким чином, можна чітко відслідкувати взаємозв’язок філософських складових діалектичного матеріалізму – теорії пізнання та теорії відбиття з теорією доказування у розслідуванні злочинів, яка є основою таких наук як криміналістика та оперативно-розшукова діяльність. В свою чергу, теорія доказування також являється основою приватної детективної діяльності, метою якої є пошук, збирання та фіксація інформації, розшук предметів, майна, людей і тварин, встановлення фактів та з’ясування різних обставин на замовлення замовника та згідно з договором про надання приватних детективних (розшукових) послуг (ч. 1 ст. 12 Законопроекту)[27].  
Окремим питанням, що має важливе значення для приватної детективної діяльності, являється розмежування її з оперативно-розшуковою діяльністю. Вирішити дане питання можна шляхом проведення порівняльного аналізу положень нормативно-правових актів, регулюючих відповідно приватну детективну та оперативно-розшукову діяльність. На сьогодення в Україні такими нормативними актами являються проект Закону «Про приватну детективну (розшукову) діяльність» від 28.12.2015 р. та Закон України «Про оперативно-розшукову діяльність» від 18.02.1992 р.
Будь-яка діяльність являє собою відповідне зайняття або певну роботу. При цьому, оперативно-розшукова діяльність – це різновид соціально-корисної людської діяльності, але не будь-якої, а юридичної, тобто передбаченої правом державної владної діяльності компетентних державних органів, спрямованої на виконання соціально корисних завдань та функцій.
Безумовно, визначальним фактором для оперативно-розшукової діяльності являється те, що остання є різновидом діяльності держави. Тільки держава в особі вищих органів законодавчої, виконавчої та судової влади (в межах їх компетенції) може наділяти правом провадити оперативно-розшукову діяльність певних суб’єктів, покладати на них відповідні обов’язки та здійснювати контроль за реалізацією законодавства про оперативно-розшукову діяльність.
Що стосується законодавчого регулювання оперативно-розшукової діяльності, необхідно відмітити як її певну схожість з приватною детективною (розшуковою) діяльністю,  так і відмінність між цими правовими категоріями.
Як приватна розшукова діяльність, так і оперативно-розшукова діяльність реалізуються з допомогою відповідних юридичних засобів, для яких визначені передумови, підстави та процедура їх здійснення. Однак коло приватних розшукових дій у порівнянні з оперативно-розшуковими заходами є набагато вужчим.
Як оперативно-розшукова, так і приватна детективна діяльність провадиться зусиллями відповідних професійно підготовлених суб’єктів (фахівців). При цьому, на суб’єктів приватної детективної (розшукової) діяльності дія законів, що регламентують правовий статус працівників правоохоронних органів не розповсюджується[34, с. 66].
Так, у ч. 4 ст. 4 Законопроекту вказується, що «суб’єкти приватної детективної (розшукової) діяльності не мають права здійснювати оперативно-розшукові заходи, віднесені законом до виключної компетенції оперативних підрозділів»[27].
Відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» оперативно-розшукова діяльність здійснюється оперативними підрозділами:
1) Національної поліції – підрозділами кримінальної та спеціальної поліції; 
2) Державного бюро розслідувань – внутрішньої безпеки, забезпечення особистої безпеки; 
3) Служби безпеки України – контррозвідкою, військовою контррозвідкою, захисту національної державності, спеціальними підрозділами по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю, оперативно-технічними, внутрішньої безпеки, оперативного документування, боротьби з тероризмом і захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів; 
4) Служби зовнішньої розвідки України – агентурної розвідки, оперативно-технічними, власної безпеки; 
5) Державної прикордонної служби України – розвідувальним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах охорони державного кордону (агентурної розвідки, оперативно-технічним, власної безпеки), оперативно-розшуковими підрозділами відповідно спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах охорони державного кордону та його територіальних органів, підрозділами з охорони державного кордону органів охорони державного кордону та Морської охорони, забезпечення внутрішньої безпеки, забезпечення власної безпеки, оперативного документування та оперативно-технічними; 
6) управління державної охорони – підрозділом оперативного забезпечення охорони виключно з метою забезпечення безпеки осіб та об'єктів, щодо яких здійснюється державна охорона; 
7) органів доходів і зборів – оперативними підрозділами податкової міліції та підрозділами, які ведуть боротьбу з контрабандою; 
8) органів і установ виконання покарань та слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України; 
9) розвідувального органу Міністерства оборони України – оперативними, оперативно-технічними, власної безпеки; 
10) Національного антикорупційного бюро України – детективів, оперативно-технічними, внутрішнього контролю. 
Проведення оперативно-розшукової діяльності іншими підрозділами зазначених органів, підрозділами інших міністерств, відомств, громадськими, приватними організаціями та особами забороняється[24]. 
Суб’єкти ОРД – це державні правоохоронні органи та спецслужби, об’єм повноважень яких покликаний забезпечити вирішення покладених на них завдань, визначених у відповідних статтях нормативно-правових актів та визначаючих нормативно-правовий статус оперативно-розшукових відомств. Що ж стосується суб’єктів приватної детективної діяльності, то до них відносяться тільки недержавні організації та приватні особи (фізичні особи-підприємці) [34, с. 67].
Отже, як ОРД, так і приватний розшук покликані відігравати правоохоронну роль. Разом з тим співпадають лише окремі завдання. Наприклад, приватний розшук в основному орієнтований на вирішення проблем, що виникають у цивільно-правовій сфері. Приватним детективам забороняється «видавати себе за суб’єктів оперативно-розшукової діяльності, працівників правоохоронних органів, представників інших органів державної влади», що визначено в п. 2 ч. 2 ст. 14 Законопроекту [27]. Відповідно, видавати себе за посадових осіб інших недержавних підприємств, установ, організацій (наприклад, журналістів, працівників приватних житлових об’єднань громадян тощо) приватні детективи мають право. Таким чином, законодавець надав по суті «дозвіл» приватним детективам на проведення негласної діяльності, що також споріднює  приватну детективну діяльність з оперативно-розшуковою.
Однак за змістом та, зокрема, за завданнями, між ОРД та приватною детективною діяльністю все ж таки є «точки дотику». Так, приватні детективи займаються розшуком безвісно зниклих осіб, збиранням відомостей по кримінальним провадженням на договірній основі з учасниками процесу та ін. Аналогічні завдання по захисту осіб від злочинних посягань та розшуку безвісно зниклих громадян вирішуються в оперативно-розшуковій діяльності. Крім того, в ході приватного розшуку провадяться по суті деякі з оперативно-розшукових заходів (наприклад, усне опитування громадян та посадових осіб з приховуванням мети та застосуванням легенди, наведення довідок, зовнішнє спостереження тощо) [34, с. 67].
Соціальна роль приватного розшуку проявляється в суспільній корисності приватної детективної діяльності, її попиті та значимості для суспільства. Саме попит та необхідність у забезпеченні безпечних умов розвитку бізнесу, захисті прав та законних інтересів учасників цивільного, кримінального, адміністративного та господарського проваджень, обумовило виникнення приватної детективної діяльності на ринку послуг в Україні та світі.
Статистика й практика наглядно свідчать про попит на детективні послуги юридичними та фізичними особами. На даний час є об’єктивні передумови, які свідчать про те, що попит суспільства на приватні детективні послуги в подальшому буде тільки зростати.
Таким чином, соціальна роль приватної детективної діяльності – труда приватних детективів, виражається в суспільно корисній, цілеспрямованій, добровільній діяльності, мотивом якої являється турбота про інших людей (коли конкретна людина – не засіб, а ціль). Цей труд здійснюється на творчому, професійному підґрунті, передусім, в інтересах суспільства, розвиває соціально корисні якості суб’єктів приватної детективної діяльності (працьовитість, відповідальність, дисциплінованість) та приносить суспільно корисний результат [34, с. 61].

1.3. Особливості правового регулювання приватної детективної діяльності у країнах Західної Європи та США

Як вказувалось вище,  в усіх цивілізованих промислово розвинених демократичних країнах світу приватна детективна діяльність є однією з потужних галузей, створюючи при цьому серйозну конкуренцію державним правоохоронним структурам. Більше того, у таких країнах, як Франція та США,  в яких приватна детективна діяльність виникла ще у середині ХІХ ст., поступово сформувалися власні «школи приватного розшуку» зі своїми правилами, методами та прийомами розшукової роботи. В даному контексті доцільно дослідити світовий досвід створення та функціонування приватних детективних інституцій.
Справедливим буде відмітити, що інститут приватної детективної діяльності, вперше виник та почав стрімко розвиватися саме у Франції та США. Його засновниками по праву можна вважати двох осіб. Це колишній шеф французької кримінальної поліції («Сюрте») Ежен Франсуа Відок, який створив в 1834 р. своє приватне «Бюро розслідувань в інтересах торгівлі» та американець Аллан Натаніел Пінкертон, що заснував в Чикаго в 1850 р. приватну компанію під назвою «Національне детективне агентство Пінкертона».
У 1834 р. Відок заснував «Бюро розслідувань в інтересах торгівлі». Абонементна плата за його послуги складала спочатку 200 франків на рік. «Підписуйтесь на наші послуги, – закликав Відок, – і ви ніколи не станете жертвою аферистів та інших шахраїв. Ми вчасно попередимо вас про небезпеку і подбаємо про те, щоб упіймати вашого обманщика».
Через рік у нього було вже 4 тисячі передплатників. Ними стали комерсанти, банкіри, промисловці. Переманивши в свій бізнес найбільш здібних колег по службі в Сюрте, Відок заробляв в кінці своєї кар’єри до шести мільйонів франків на рік ![6, с. 16]
Сьогодні у Франції спостерігається постійно зростаючий попит на послуги приватних детективів, до яких все частіше звертаються окремі приватні особи, керівники і високопоставлені співробітники комерційних банків, власники страхових компаній, адвокатських контор тощо. Так, в країні офіційно зареєстровано близько 300 приватних розшукових бюро, але окрім них існують ще сотні «неофіційних» детективних контор, що мають назву «Служба спостереження», «Бюро з нагляду» та ін. [6, с. 16].
У Франції приватний детектив – це особа, яка займається розслідуванням і проводить наукові дослідження в порядку приватного обвинувачення за певну винагороду. Законодавство Франції чітко відокремлює професію приватного детектива від професії юриста, діяльності нотаріуса, поліції та інших близьких за сутністю професій. У Кодексі національної безпеки (книга VI, розділ ІІ) закріплено поняття детектива як особи, котра професійно займається діяльністю, що виходить за рамки офіційних поліцейських процедур у галузі приватного права, з метою захисту інтересів особи на умовах конфіденційності[35].
До 18 березня 2003 року підготовка приватних детективів у Франції не була обов’язковою, однак після внесення відповідних змін до законодавства така підготовка стала обов’язковою. Університет Пантеону в Парижі з 2006 року пропонує 2-річну програму підготовки детектива з видачею диплома державного зразка. Детективи у Франції не мають права на носіння вогнепальної зброї [36].
На сьогоднішній день діяльність приватних детективів у Франції регулює Закон «Про організацію професії приватного детектива» від 19 липня 2001 р. з останніми доповненнями та змінами, що набули чинності у 2006 році. Відповідно до цього закону приватний детектив має право здійснювати заходи, спрямовані на:
- вирішення сімейних конфліктів (справи про зраду, насилля в сім’ї);
- вирішення трудових спорів (незаконне звільнення, розкриття комерційної таємниці, недоброчесна конкуренція);
- вирішення економічних справ (бізнес - ризики, вивчення кандидатів на роботу, контроль персоналу);
- вирішення фінансових питань у приватному секторі (кредитні історії клієнтів, справи про спадщину);
- вирішення організаційних бізнес-питань (вивчення конкурентів, здійснення заходів безпеки бізнес-структури, правова підтримка підприємницької діяльності);
- вирішення страхових справ;
- збору інформації в інтересах клієнта у кримінальних справах [36].
Основні вимоги до приватного детектива у Франції:
1) особа повинна бути громадянином Франції або іншої держави, що входить до Європейського Союзу;
2) особа повинна пройти обов’язковий курс навчання у встановленому МВС Франції навчальному закладі (на сьогодні це Паризький університет Пантеону) [37];
3) протягом останніх 5 років особа не повинна працювати в поліції, розвідувальних, контррозвідувальних органах або військових формуваннях;
4) особа не повинна мати судимості за вчинення кримінального злочину;
5) особа не повинна мати адміністративних та інших дисциплінарних покарань (наприклад, позбавлення права на роботу за професією або відмови у довірі в будь-якій формі);
6) особа не повинна перебувати під слідством.
Спеціальний дозвіл видається особі на термін від 5 до 10 років. Оформлюється такий дозвіл протягом 6 місяців.
Взаємодія приватних детективів з державними правоохоронними органами Франції згідно із законодавством здійснюється таким чином:
1)міністр внутрішніх справ, міністр юстиції, орган судової влади в межах повноважень можуть витребувати від детектива, який обслуговує певну територію, будь-яку потрібну інформацію для забезпечення національної безпеки, підтримання громадського порядку, попередження та розкриття злочинів (інформація, що цікавить відповідні державні структури повинна бути підготовлена та надана детективом у найкоротший строк);
2)якщо під час виконання своїх службових обов’язків детективу стане відомо про будь-які факти вчиненого злочину або такого, що готується, він повинен негайно поінформувати про це прокурора або суд на відповідній території [38].
Перше американське приватне розшукове агентство з’явилося в Чикаго у 1850 році. Його створив виходець з Глазго (Шотландія) Аллан Натаніел Пінкертон (1819 – 1884). Заснувавши «Національне детективне агентство Пінкертона», Аллан Пінкертон і дев’ять його співробітників незабаром довели правдивість обраного ними девізу – «Ми ніколи не спимо…». Вони були відмінними діловими людьми, але непідкупними і невтомними детективами. Вони володіли відмінною психологічною підготовкою, асами маскування, перевтілення,  були відмінними спостерігачами, відчайдушними сміливцями та майстрами стрільби. За кілька років «пінкертони» перетворилися на успішно працююче детективне агентство Північної Америки. Коли в 1884 р. Аллан Пінкертон помер, його агентство продовжувало підноситися над хаосом, що панував в американській поліції, як непохитна скеля.
У 1892 р. налічувалося вже п’ятнадцять детективних агентств. У 1929 р. в США діяло близько тисячі детективних агентств, кожне з яких мало велику периферійну мережу. В даний час в США налічується більше 3500 розшукових агентств, бюро і компаній. В одному лише Нью-Йорку є 713 зареєстрованих приватних детективних агентств і в два рази більше незареєстрованих. На частку чотирьох з них (детективних агентств Пінкертона, Бернса, Уокенхата і Кідда), припадає приблизно половини загального грошового обігу всіх розшукових фірм і контор країни. За «великою четвіркою» слідують приблизно два – три десятка середніх розшукових фірм з річним доходом до 5-6 мільйонів доларів, а за ними – всі інші дрібні розшукові бюро[6, с. 16].  
Згідно статистичних даних, щороку до послуг приватних детективів анонімно звертаються близько 7% жителів країни, що, в свою чергу, більше, ніж у будь-якій іншій країні світу. Сумарний річний прибуток таких приватних детективних агентств на 73% більше, ніж сукупний бюджет усіх державних правоохоронних органів[3, с. 6]. 
Слід відмітити, що сьогодні у США немає єдиного федерального закону про приватну детективну діяльність, тому її нормативно-правове регулювання здійснюється у кожному штаті окремо. Аналіз нормативно-правових актів, що регулюють діяльність приватних детективів у США, дозволяє виокремити певні положення її правового регулювання:
1) у США немає єдиного федерального закону про приватну детективну діяльність, тому її нормативно-правове регулювання здійснюється у кожному штаті окремо; 
2) у США виділяють три основних види приватних правоохоронних організацій: розшукові бюро, охоронні агентства, служби безпеки в різних промислових та комерційних структурах;
3) у переважній більшості штатів для здійснення детективних функцій необхідна спеціальна ліцензія, яка видається органами влади певного штату, і за умов наявності такої ліцензії детектив має право займатися охоронно- розшуковою діяльністю (залежно від класу ліцензії) тільки на території того штату, де він отримав ліцензію [39; 40].
Крім того у США передбачено три класи ліцензій, які видаються приватним детективам:
1) ліцензія класу «А», яка передбачає основною сферою діяльності приватного детектива тільки збір інформації (детектив, який отримав таку ліценцію, не має права займатися охоронною діяльністю);
2) ліцензія класу «В», яка передбачає основною сферою діяльності приватного детектива здійснення охоронної функції (детектив, який отримав таку ліцензію, не має права займатися збором та накопиченням інформації про особу);
3) ліцензія класу «С» – комбінована ліцензія, яка надає її власнику право займатися як розшуковою роботою (ліцензія класу «А»), так і виконувати охоронні функції (ліцензія класу «В») [38; 41; 42].
Перед отриманням відповідної ліцензії на право займатися приватною детективною діяльністю кандидат в детективи повинен скласти письмовий іспит і зробити відповідний вступний внесок. При цьому особа, яка виявила бажання стати приватним детективом, повинна надати анкету в апарат губернатора відповідного штату, в якій повинні бути вказані особисті дані, теперішнє та колишні місця проживання, місце роботи. До анкети необхідно додати два комплекти з відбитками пальців та декілька фотографій. Необхідна умова – досвід роботи будь-кого з команди майбутніх приватних детективів в поліцейських, слідчих чи аналогічних органах не менше трьох років.
В анкеті в обов’язковому порядку необхідно вказати повну інформацію про минуле кандидата на посаду приватного детектива, медичний висновок про наявний стан здоров’я, документи, що підтверджують освіту та рекомендаційні листи з минулого місця роботи. В деяких штатах, якщо це не заборонено законодавством, кандидата можуть протестувати на детекторі брехні. Обов’язковим являється психологічне тестування кандидата для з’ясування його можливостей працювати у важких умовах [43].
У деяких штатах місцевим законодавством передбачені окремі додаткові вимоги, що висуваються до осіб, які мають право займатися приватною детективною діяльністю. Так, наприклад, у штаті Каліфорнія для отримання ліцензії кандидату необхідно мати досвід практичної роботи в галузі розслідувань не менш ніж 6 тисяч годин (тобто 750 робочих днів), але, щоправда, за наявності юридичної освіти достатньо мати й 2 тисячі годин відповідної роботи. Крім того, в цьому штаті замість одного потрібно скласти два іспити – зі знання законодавства США та англійської мови.
У штаті Нью-Йорк за «Законом Манкіні» приватним розшуком можуть займатися як окремі особи, так і групи осіб, об’єднані в бюро та фірми. Попередньо ці особи повинні одержати дозвіл на проведення слідчої, охоронної, патрульної і розшукової діяльності в апараті губернатора штату. При цьому необхідно, щоби хоч один співробітник з новостворюваного розшукового бюро мав принаймні трирічний стаж роботи в поліцейських, слідчих або аналогічних службах. Характерно, що до анкети, яка здається в апарат губернатора штату, кожен потенційний співробітник зобов’язаний додати власну дактилокарту [8].
Також слід звернути увагу на взаємодію приватних детективних агентств із державними правоохоронними органами та відзначити, що:
- у процесі розслідування приватний детектив у США не може спиратися на криміналістичні обліки поліції, хоча на практиці, звичайно, використовуючи неформальні особисті зв’язки, що підтверджують і самі американські детективи та поліцейські, це відбувається досить часто;
- у США приватний детектив не має права отримувати інформацію від поліції та не зобов’язаний передавати їй власні відомості, за винятком прямих доказів про вчинення тяжких або особливо тяжких злочинів;
- в офіційних відносинах між співробітниками приватних детективних агентств і державної поліції панують, як правило, суворо ділові відносини, що, звичайно, не виключає й тісних, а в деяких випадках і дружніх стосунків, які, проте, знаходяться за межами суто службового співробітництва;
- досить негативним для інтересів детектива є, наприклад, виявлення адвокатом іншої сторони під час розгляду справи в суді, що для збору інформації щодо його клієнта детективом були задіяні неофіційні джерела;
- у разі виявлення співробітництва (приватний детектив - поліцейський) судді й присяжні, як правило, вкрай негативно ставляться до подібних методів добування інформації, внаслідок чого судовий розгляд може бути програний.
Водночас приватні розшукові бюро у США самостійно або разом із правоохоронними органами можуть:
- збирати інформацію про злочини або погрози стосовно уряду США й окремих штатів;
- встановлювати й одержувати біографічні й інші дані на окремих громадян, організації, підприємства і т. ін.;
- проводити розшук зниклих осіб, загубленого або викраденого майна;
- проводити пошук свідків і збирати докази для правоохоронних і судових органів;
- здійснювати фізичну охорону фірм і приватних осіб тощо [39; 41].
Свою діяльність співробітники приватних охоронних організацій та детективних бюро зобов’язані здійснювати в точній відповідності до Конституції США та законодавчих актів штатів. У випадку порушення законів такі особи позбавляються дозволу на проведення розшукової діяльності, а в разі серйозних порушень можуть бути притягнуті до кримінальної відповідальності згідно із законом.
Треба відмітити, що в США діяльність приватних детективів чітко відмежовується від діяльності державних правоохоронних органів. При цьому, розслідування тяжких та особливо тяжких злочинів, таких як вбивства, зґвалтування, підпали, кримінальні вибухи, розбійні напади тощо, відноситься виключно до компетенції державної поліції.
У Великій Британії в 2001 році був ухвалений закон, який ввів обов’язкове ліцензування приватної детективної діяльності, а відповідно, і реєстрацію приватних детективів. Із прийняттям цього закону був створений спеціальний орган, який здійснює ліцензування та перевірку приватної детективної діяльності, - Орган індустріальної безпеки Великобританії (Security Industry Authority, далі – SIA) [44]. Зазначений орган із травня 2015 року почав діяти в структурі британського МВС.
Детективні агентства Великобританії, зокрема, виконують такі завдання:
1) розробка заходів безпеки за контрактами з урядовими органами;
2) ведення переговорів з терористами, які захопили заручників;
3) виконання завдань клієнтів щодо спостереження за їхніми близькими родичами;
4) виявлення факторів подружньої зради;
5) установлення фінансового становища і кредитоспроможності майбутніх партнерів у бізнесі.
Приватний детектив у Великобританії має достатньо широкий вибір технічних засобів для здійснення своєї діяльності. Крім того, детективу доступна навіть криміналістична лабораторія поліції Лондона. Особи, які пройшли перевірку в державних органах на добропорядність і професійну придатність, мають право доступу до центрального національного поліцейського комп’ютера, за допомогою якого щоденно видається до 120 тисяч довідок за запитами про правопорушників.
Крім того, приватний детектив у цей час може легко, не порушуючи закону, отримати відомості щодо підданих країни. Наприклад, є термінали, через які на цілком законних підставах можна отримати доступ щонайменше до 100 баз даних, у тому числі й до комп’ютеризованого довідника компанії «British Telecom», а також до повного поіменного списку британських виборців і судових досьє. Також звернемо увагу на те, що близько 70 % англійських приватних детективів раніше працювали в поліції. Це, у свою чергу, обумовлює той факт, що у Великобританії підтримується дуже тісне інформаційне співробітництво між приватними детективними агентствами та державними правоохоронними органами (поліцією) під час розслідування злочинів та захисту прав і свобод громадян [38].
Сьогодні у Великобританії існує велика кількість приватних розшукових агентств. Найбільш повний перелік таких бюро (із зазначенням контактної інформації) представлений на офіційному сайті Асоціації британських слідчих (Association of British Investigators, http://www.theabi.org.uk).
В Іспанії діяльність приватних детективів регулюється законом № 23 1992 року та Королівським декретом № 2364 1994 року. Відповідно до цих нормативно-правових актів приватна детективна діяльність відмежовується від приватної охоронної діяльності. Приватний детектив не може займатися діяльністю, яку виконують приватні охоронні агентства, і, відповідно, навпаки.
Для здійснення приватної детективної діяльності в Іспанії особа повинна відповідати таким вимогам:
- досягти 21 року та не мати судимості;
- мати громадянство однієї з держав-членів Європейського Союзу або держав-учасниць Угоди про Європейську економічну зону;
- особа раніше не мала бути усунутою від служби у збройних силах або в органах безпеки;
- протягом 2 останніх років особа не повинна була у складі відповідних уповноважених державних органів здійснювати контроль за діяльністю приватних детективних агентств;
- особа повинна мати необхідні знання та навички щодо здійснення функцій приватного детектива;
- особа повинна мати відповідний диплом, що надає право здійснення приватної детективної діяльності [46; 47].
Дипломи, що надають право здійснення приватної детективної діяльності, видаються університетами та іншими навчальними закладами, які затверджені Міністерством внутрішніх справ Іспанії. Такими навчальними закладами є: Університет безпеки та науки у Валенсії, Інститут кримінології в Барселоні, Інститут кримінології в Мадриді, Інститут кримінології в Аліканте, Коледж у Сан-Пабло, Саламанський університет підготовки фахівців безпеки.
Функції іспанських детективів щодо збору інформації та доказів реалізуються здебільшого в галузі приватного права, фінансової, економічної та комерційної діяльності, а також у сфері особистої безпеки осіб.
Приватним детективам забороняється вести справи про службові злочини. У разі виявлення фактів службових злочинів детектив негайно інформує про це державні правоохоронні органи. Також детективам заборонено використовувати спеціальні технічні прилади, які можуть порушити права і свободи людини щодо приватного життя, телефонних розмов, переписки тощо.
Потрібно відзначити, що детектив під час захисту прав і свобод людини, інтересів держави за надходження відповідного запиту зобов’язаний надати повну інформацію про предмет запиту державним правоохоронним органам. Також він зобов’язаний негайно повідомити в державні правоохоронні органи про виявлені ним будь-якого роду факти вчинення посадових злочинів, про такі, що готуються, або про вчинені тяжкі та особливо тяжкі злочини і передати до правоохоронних органів усю відому інформацію та докази [47].
В Іспанії існує «Етичний кодекс приватних детективів», який розповсюджується на всіх членів Асоціації приватних детективів Іспанії (Asociacion Profesional de Detectives Privados de Espaсa). Відповідно до його положень принципами приватної детективної діяльності є: 1) незалежність від стороннього впливу; 2) чесність; 3) здійснення діяльності відповідно до правил гідності професії; 4) дотримання інтересів клієнта; 5) дотримання професійної таємниці та 6) об’єктивна істина та достовірність інформації.
Крім того, цим документом закріплюються обов’язки приватних детективів у відносинах із колегами, клієнтами, органами правосуддя, слідства, розкриваються зміст «професійної таємниці» приватного детектива, правила та принципи її дотримання, а також правила реклами своєї професійної діяльності [48].
В Італії приватна детективна діяльність регулюється розділом IV (ст. 133-141) Кодексу законів про громадську безпеку (Testo unico delle leggi di pubblica sicurezza) 1931 року.
Державні органи, юридичні та приватні особи в Італії мають право звертатися з метою здійснення розслідування або отримання будь-якої інформації, що їх цікавить, у приватні детективні бюро (служби, агентства). Для здійснення приватної детективної діяльності в Італії потрібно отримати спеціальну ліцензію, яка видається відділом ліцензування поліцейської дільниці за погодженням з місцевим органом державної влади (Управлінням префектури (області).
Отримання відповідної ліцензії можливо за певних умов, зокрема:
1) ліцензіат повинен бути повнолітнім громадянином Італії або громадянином однієї з країн Європейського Союзу;
2) ліцензія не може бути надана для здійснення діяльності, що відноситься до компетенції виключно державних правоохоронних органів або буде порушувати права та свободи людини:
3) ліцензіат повинен мати відповідний рівень освіти, високі професійні та моральні якості, не мати судимості.
Приватні детективи в Італії для виконання своїх функціональних обов’язків можуть отримати право на носіння вогнепальної зброї в порядку, передбаченому законодавством.
Приватні детективи зобов’язані негайно давати відповіді на всі запити, зроблені посадовими особами поліції, державних органів чи агентами національної безпеки. За порушення положень законодавства у сфері регулювання приватної детективної діяльності особа може понести покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 2 років або штрафу.
Обсяг послуг, що надаються приватним детективом (агентством), міститься у спеціальній «таблиці послуг». Детектив не має права надавати послуги, які не зазначені в цій таблиці. Така таблиця має бути схвалена і затверджена префектом (керівником органу державної влади на відповідній адміністративно-територіальній одиниці) [38; 49; 50].
Основні напрями діяльності приватних детективів Італії:
- розслідування у приватному секторі (захист честі та гідності особи, збір доказів);
- розслідування у сфері комерційної діяльності компаній (щодо підробок товарних знаків, патентів, продукції, розповсюдження комерційної таємниці);
- розслідування у сфері торговельної діяльності (недостачі, порушення бухгалтерської звітності);
- розслідування у страховій сфері (шахрайство щодо страхових випадків, дорожньо-транспортних пригод тощо);
- розслідування у кримінальній сфері (збір інформації та доказів у рамках захисту особи у кримінальному провадженні);
- розслідування у сфері обігу комерційної інформації (оцінка ризиків, кредитоспроможності, кандидатів на роботу за умови дотримання принципів недоторканності приватного життя особи) [50].
На нашу думку, наявність професійного конкурентоспроможного приватного розшукового інституту чинить позитивний вплив на криміногенну ситуацію  в країні,  оскільки, по-перше, надає допомогу правоохоронним органам у розслідуванні правопорушень та, по-друге, певним чином розвантажує правоохоронні органи від розгляду справ, пов’язаних, зокрема, з розшуком осіб чи зниклого (викраденого/втраченого) майна, наданням послуг консультаційного характеру, збором відомостей про фізичну/юридичну особу тощо.
З моменту свого виникнення держава намагалася монополізувати розшукову діяльність у своїх власних інтересах, а тому переважна більшість історичного матеріалу присвячена саме державному розшуку (розвідці, контррозвідці, політичному та карному розшуку). 
Державний розшук, на підставі якого згодом виникла наука «оперативно-розшукова діяльність» та приватна детективна діяльність являються взаємопов’язаними суспільними явищами та мають одну спільну історію, оскільки перша являється родоначальником другої (методи, які використовуються сьогодні в ОРД майже ідентичні методам, що застосовують приватні детективи у своїй професійній діяльності). 

РОЗДІЛ 2
ПРАВОВЕ СТАНОВИЩЕ ТА РОЛЬ ПРИВАТНИХ ДЕТЕКТИВІВ У ЗАХИСТІ ПРАВ ТА СВОБОД ФІЗИЧНИХ ТА ЮРИДИЧНИХ ОСІБ

2.1. Поняття, види та правовий статус суб’єктів правовідносин у приватній детективній діяльності
В межах магістерського дослідження слід визначити поняття правовідносин у приватній детективній діяльності, встановити учасників таких правовідносин, умовно розподіливши їх по групах, а також визначити правовідносини, які виникають між суб’єктами приватної детективної діяльності та іншими державними/недержавними органами, установами під час здійснення приватними детективами своїх повноважень. Задля вирішення поставлених завдань доцільно використати деякі положення Законопроекту, а також результати досліджень в суміжних галузях права, зокрема, оперативно-розшукової діяльності.
Отже, під правовідносинами у приватній детективній діяльності, на нашу думку, слід розуміти специфічну частину суспільних відносин, що виникають, розвиваються і припиняються за наявності певних юридичних фактів, визначених законодавством про приватну детективну діяльність та іншими законодавчими і відомчими нормативними актами, за допомогою яких суб’єкти таких відносин реалізують свої повноваження, спрямовані на досягнення конкретного результату з метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб.
Як бачимо, відносини, що виникають у приватній детективній діяльності мають основні ознаки правових відносин, оскільки:
1)	являються специфічною частиною суспільних відносин (частина з них має негласний характер);
2)	виникають на підставі правових норм;
3)	здійснюються через суб’єктивні права і юридичні обов’язки їх учасників;
4)	виникають, змінюються і припиняються за наявності юридичних фактів;
5)	можуть породжувати кримінальні процесуальні, цивільні процесуальні або адміністративні процесуальні відносини;
6)	у деяких випадках сприяють кримінальним процесуальним, цивільним процесуальним та адміністративним процесуальним відносинам.
Специфічний механізм реалізації суб’єктивних прав і юридичних обов’язків має місце, зокрема, у правовідносинах типу «приватний детектив – Об’єкт (особа, стосовно якої проводяться приватні детективні (розшукові) заходи)», оскільки на відміну від інших галузей права має конспіративний характер і здійснюється за умов негласності [4, с. 107].
Наприклад, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 13 Законопроекту суб’єкти приватної детективної діяльності мають право здійснювати зовнішнє спостереження, яке за свою сутністю являється негласним розшуковим заходом. 
Певною мірою до приватних розшукових дій, які мають негласний характер також можна віднести усне опитування з приховуванням мети розмови (розвідувальне опитування), розвідку місцевості, залучення конфідентів з метою отримання інформації від Об’єкта, застосування спеціальних технічних засобів тощо.
Отже, у перелічених випадках має місце непряма, опосередкована взаємодія приватного детектива та джерела інформації (Об’єкта). Прямий, безпосередній контакт між ними або відсутній, або має зашифрований (із застосуванням певної легенди або документів прикриття)  характер.
Загалом правовідносини у приватній детективній діяльності можна поділити на такі основні види: 
1) зовнішнього та внутрішнього характеру (за об’єктом впливу); 
2) охоронні та регулятивні (за функціональною спрямованістю); 
3) гласні та негласні (за режимом виконання та існування); 
4) прості і комплексні (за характером правових зв’язків між суб’єктами); 
5) двосторонні та односторонні (за порядком розподілу прав і обов’язків між суб’єктами).
У широкому розумінні суб’єкт правовідносин – це та особа, яка здійснює предметно-практичну та пізнавальну діяльність (наприклад, приватні розшукові дії), це джерело активності (особа або група осіб), спрямованої на об’єкт. В свою чергу, об’єкт правовідносин – це те, що протистоїть суб’єкту у його предметно-практичній та пізнавальній діяльності, те, на що спрямована діяльність суб’єкта [6, с. 24].
За суб’єктами виникнення у приватній детективній діяльності можна визначити наступні правовідносини: 
1)	такі, що виникають безпосередньо між суб’єктами приватної детективної діяльності (внутрішні правовідносини);
2)	такі, що виникають між суб’єктами приватної детективної діяльності та органами державної влади, органами місцевого самоврядування, недержавними підприємствами, установами, організаціями, засобами масової інформації, громадськістю тощо (зовнішні правовідносини);
3)	 такі, що виникають у процесі контролю за приватною детективною діяльністю.
Суб’єктів приватної детективної діяльності не слід плутати з суб’єктами правовідносин, що виникають при здійсненні такої діяльності. У першому випадку – це фізичні та юридичні особи (приватні детективи та приватні детективні підприємства (агентства), що безпосередньо здійснюють приватні розшукові дії, а в другому – приватні детективи, приватні детективні підприємства (агентства), а також органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації усіх форм власності, інші фізичні та юридичні особи.
Відповідно до ст. 4 Законопроекту суб’єктами приватної детективної (розшукової) діяльності визнаються:1) приватні детективи та 2) об’єднання приватних детективів[27].
Згідно зі ст. 5 Законопроекту приватним детективом може бути громадянин України, який досяг 21 року, володіє державною мовою, має вищу юридичну освіту або стаж роботи в оперативних підрозділах чи органах досудового розслідування не менше трьох років, пройшов відповідне навчання з метою здійснення приватної детективної (розшукової) діяльності та отримав у встановленому законом порядку свідоцтво про право на зайняття приватною детективною (розшуковою) діяльністю.
Приватний детектив не може бути службовою чи посадовою особою органів державної влади, органів місцевого самоврядування, правоохоронних чи судових органів влади.
Не може бути приватним детективом особа, яка:
1) має непогашену чи не зняту в установленому законом порядку судимість;
2) визнана судом недієздатною чи цивільна дієздатність якої обмежена;
3) перебуває на обліку в закладах охорони здоров’я у зв’язку з психічними захворюваннями, алкоголізмом чи наркоманією;
4) звільнена з посади судді, прокурора, нотаріуса, із служби у правоохоронних органах, з державної служби або служби в органах місцевого самоврядування за порушення присяги, вчинення корупційного правопорушення;
5) позбавлена права на зайняття приватною детективною (розшуковою) діяльністю  протягом трьох років з дня набрання чинності рішенням про анулювання свідоцтва про право на зайняття приватною детективною (розшуковою) діяльністю.
У ч. 4 ст. 5 Законопроекту вказується, що приватний детектив має право:
1) займатися приватною детективною (розшуковою) діяльністю як фізична особа-підприємець або спільно з іншими приватними детективами шляхом заснування об’єднання приватних детективів;
2) відкривати рахунки в банках України, мати особисті бланки та печатку, штампи із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на зайняття приватною детективною (розшуковою) діяльністю.
В свою чергу, приватному детективу забороняється:
1) обіймати посади, зазначені в пункті 1 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції»;
2) займатися адвокатською, нотаріальною, судово-експертною діяльністю та надавати інші публічні послуги, визначені підпунктом «б» пункту 2 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції»;
3) провадити іншу підприємницьку діяльність.
Несумісною з діяльністю приватного детектива є військова або альтернативна (невійськова) служба. У разі виникнення обставин несумісності приватний детектив зобов’язаний у триденний строк з дня виникнення таких обставин подати до Міністерства юстиції України заяву про зупинення такої діяльності, а також посвідчення приватного детектива та свідоцтво про право на зайняття приватною детективною (розшуковою) діяльністю – юридичні особи, створені шляхом об’єднання двох або більше приватних детективів відповідно до вимог законодавства України, що провадять виключно приватну детективну (розшукову) діяльність на підставі статуту. Державна реєстрація об’єднання приватних детективів здійснюється у порядку, встановленому Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб  підприємців та громадських формувань»[27].
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Законопроекту об’єднання приватних детективів є юридичною особою, створеною шляхом об’єднання двох або більше приватних детективів відповідно до вимог законодавства України, що провадить виключно приватну детективну (розшукову) діяльність на підставі статуту. Державна реєстрація об’єднання приватних детективів здійснюється у порядку, встановленому Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».
Право на використання у назві юридичної особи слова «детективне» або похідних від нього належить виключно об’єднанням приватних детективів, що створені та провадять свою діяльність відповідно до вимог цього Закону. Об’єднання приватних детективів у своєму найменуванні має зазначати організаційно-правову форму та прізвище одного із його засновників-приватних детективів.
Об’єднання приватних детективів мають право відкривати рахунки в банках, мати бланки, печатки, штампи із зазначенням свого найменування.
У випадках, встановлених договором про надання приватних детективних (розшукових) послуг, об’єднання приватних детективів можуть залучати до виконання укладених ними договорів приватних детективів, які не є їх учасниками, залишаючись відповідальними в повному обсязі перед замовником за порушення договору про надання приватних детективних (розшукових) послуг. Об’єднання приватних детективів зобов’язані забезпечувати дотримання професійних прав та гарантій приватних детективів.
Засновниками та учасниками об’єднання приватних детективів можуть бути виключно приватні детективи. У разі якщо засновника (учасника) об’єднання приватних детективів позбавлено права на зайняття приватною детективною (розшуковою) діяльністю, він втрачає право бути засновником (учасником) об’єднання приватних детективів у порядку, визначеному законом.
Про створення, реорганізацію або ліквідацію об’єднання приватних детективів протягом трьох днів з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань письмово повідомляється Міністерство юстиції України[27].
Відповідно до ст. 7 Законопроекту передбачено створення Єдиного реєстру суб’єктів приватної детективної (розшукової) діяльності.
Так, зокрема, Міністерство юстиції України забезпечує ведення Єдиного реєстру суб’єктів приватної детективної (розшукової) діяльності (далі – Реєстр) з метою збирання, зберігання, обліку та надання достовірної інформації про чисельність і їх персональний склад, які відповідно до цього Закону набули права на зайняття приватною детективною (розшуковою) діяльністю в Україні, про обрані суб’єктами приватної детективної (розшукової) діяльності організаційні форми діяльності. Внесення відомостей до Реєстру здійснюється Міністерством юстиції України.
До Реєстру вносяться такі відомості:
1) прізвище, ім’я та по батькові приватного детектива;
2) номер і дата видачі свідоцтва про право на зайняття приватною детективною (розшуковою) діяльністю, номер і дата прийняття рішення про видачу свідоцтва про право на зайняття приватною детективною (розшуковою) діяльністю;
3) найменування і місцезнаходження об’єднання приватних детективів, номери засобів зв’язку;
4) адреса робочого місця приватного детектива, номери засобів зв’язку;
5) інформація про зупинення, припинення або анулювання права на зайняття приватною детективною (розшуковою) діяльністю.
Відомості, передбачені частиною другою цієї статті, вносяться до Реєстру безоплатно протягом семи робочих днів з моменту їх отримання із зазначенням дати внесення відповідних відомостей.
Обробка персональних даних, що містяться у Реєстрі, здійснюється Міністерством юстиції України відповідно до вимог законодавства у сфері захисту персональних даних.
Адресом робочого місця приватного детектива є місцезнаходження об’єднання приватних детективів або адреса фактичного місця здійснення приватної детективної (розшукової) діяльності, якщо вона є відмінною від місцезнаходження об’єднання приватних детективів. У разі наявності декількох адрес робочих місць суб’єктів приватної детективної (розшукової) діяльності до Реєстру вноситься лише одна адреса робочого місця суб’єкта приватної детективної (розшукової) діяльності.
Суб’єкт приватної детективної (розшукової) діяльності протягом трьох робочих днів з дня зміни відомостей про себе, що внесені або підлягають внесенню до Реєстру, письмово повідомляє про такі зміни Міністерство юстиції України за адресом свого робочого місця.
Інформація, внесена до Реєстру, є відкритою на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України.
Порядок ведення Реєстру затверджується Міністерством юстиції України[27].
Об’єктами приватної детективної діяльності являються діяння осіб (дії або бездіяльність), у тому числі протиправні, явища, процеси, події та факти, а також інформація про них, що підлягають виявленню, вивченню, дослідженню та оцінці уповноваженими на те законом суб’єктами приватної детективної діяльності для досягнення цілей та вирішення завдань приватної детективної діяльності [6, с. 25].
Отже, під суб’єктом правовідносин у приватній розшуковій діяльності слід розуміти одну зі сторін цих правовідносин, що пов’язана з протилежною стороною особливим механізмом суб’єктивних прав та обов’язків (правовий зв’язок) унаслідок реалізації норм законодавства про приватну детективну діяльність.
Відповідним чином, об’єктом правовідносин у приватній детективній діяльності являється результат цих правовідносин, на досягнення якого спрямовані дії суб’єктів шляхом реалізації своїх прав та обов’язків, визначених законодавством.
Таким чином, суб’єктами правовідносин у приватній детективній діяльності являються:
1)	приватні детективи та об’єднання приватних детективів;
2)	замовники, тобто фізичні або юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, в інтересах яких здійснюється приватна детективна діяльність (ст. 1 Законопроекту);
3)	державні органи та посадові особи, наділені державно-владними повноваженнями на прийняття відповідних юридичних рішень (наприклад, судові та правоохоронні органи);
4)	підприємства, установи, організації усіх форм власності;
5)	органи місцевого самоврядування;
6)	фізичні особи (громадяни України, іноземці, особи без громадянства).
За функціональним призначенням можна виділити такі групи суб’єктів правовідносин у приватній детективній діяльності:
1)	суб’єкти, які безпосередньо здійснюють приватні розшукові дії (приватні детективи та приватні детективні підприємства (агентства);
2)	суб’єкти, які здійснюють контроль за приватною детективною діяльністю (відповідно до ст. 20 Законопроекту – органи Міністерства юстиції України);
3)	суб’єкти, які залучаються до участі у приватній детективній діяльності (зокрема, спеціалісти у певній галузі науки і техніки, консультанти, особи, з якими встановлено конфіденційне співробітництво на добровільній основі);
4)	суб’єкти, в інтересах яких здійснюється приватна детективна діяльність (замовники);
5)	органи та особи, з якими взаємодіють суб’єкти приватної детективної діяльності під час здійснення своїх повноважень (органи державної влади, органи місцевого самоврядування, недержавні підприємства, установи, організації, засоби масової інформації, громадськість тощо);
6)	суб’єкти, стосовно яких провадяться приватні розшукові дії (Об’єкти).
Слід також відзначити, що відповідно до ч. 2 ст. 15 Законопроекту Приватні детективи, об’єднання приватних детективів у своїй професійній діяльності є незалежними від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб.
 Як відомо, будь-які правовідносини виникають, змінюються та припиняються за наявністю певних юридичних фактів. 
У приватній детективній діяльності такими юридичними фактами є дії суб’єктів цієї діяльності під час реалізації ними своїх повноважень.
Спираючись на положення Законопроекту, можна зробити висновок, що початком виникнення правовідносин у приватній детективній діяльності є: 
1)	між суб’єктами приватної детективної діяльності та замовником – укладання договору про надання приватних детективних (розшукових) послуг (п. 1, п. 7 ч. 3 ст. 12 Законопроекту)[Додаток А];
2)	між суб’єктами приватної детективної діяльності та фахівцями в певній галузі знань, які залучаються до участі у приватній детективній діяльності з метою надання письмових висновків та усних консультацій – укладання договору про надання ними відповідної професійної допомоги (наприклад, договір про надання правової допомоги), консультації, висновку (п. 6 ч. 1 ст. 13 Законопроекту);
3)	між суб’єктами приватної детективної діяльності та органами державної влади, органами місцевого самоврядування – звернення із запитом в рамках договору про надання приватних детективних (розшукових) послуг до відповідних посадових чи службових осіб, підприємств, установ, організацій, громадських об’єднань з метою отримання необхідної інформації (п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 13, ч. 3 ст. 15 Законопроекту);
4) між суб’єктами приватної детективної діяльності та конфідентами – під час надання завдання в рамках договору про надання приватних детективних (розшукових) послуг, укладеного з замовником(ч. 1 ст. 13 Законопроекту);
1)	між суб’єктами приватної детективної діяльності та особами, стосовно яких провадяться приватні розшукові дії – укладання договору про надання приватних детективних (розшукових) послуг та отримання згоди Об’єкта на проведення стосовно нього приватних розшукових дій гласного чи негласного характеру (п. 3 – 5, п. 8 ч. 1 ст. 13, ч. 3 ст. 15 Законопроекту);
2)	між суб’єктами приватної детективної діяльності та особами, які здійснюють контроль за цією діяльністю – в разі настання правових наслідків через порушення вимог законодавства про приватну детективну діяльність (ч. 3 ст. 14 Законопроекту).
За письмовими запитами суб’єктів приватної детективної (розшукової) діяльності, за наявності згоди осіб, стосовно яких здійснюється збір інформації, відповідні правоохоронні органи можуть надавати їм на договірній основі відомості, що містяться в адресних бюро, паспортних підрозділах, облікових підрозділах патрульної поліції, а також у підрозділах з обліку осіб, які мають судимість або притягалися до кримінальної відповідальності, якщо такі дані затребуються з дотриманням вимог законодавства (ч. 3 ст. 15 Законопроекту).
В свою чергу, у випадках, передбачених ч. 1 ст. 15 Законопроекту приватні детективи, об’єднання приватних детективів, які під час здійснення приватної детективної (розшукової) діяльності отримали інформацію про факти вчинення кримінального правопорушення або про готування до вчинення кримінального правопорушення, зобов’язані невідкладно повідомити про це відповідний правоохоронний орган та передати йому матеріали, що підтверджують таку інформацію.
Припиняються правовідносини у приватній детективній діяльності в разі: 1) виконання умов договору через підписання сторонами акта виконаних робіт [Додаток Б]або розірвання договору про надання приватних детективних (розшукових) послуг; 2) отримання необхідної професійної допомоги (висновку, консультації) 3) отримання інформації від конфідента або виконання останнім іншого завдання, поставленого приватним детективом; 3) отримання відповіді на запит; 4) анулювання свідоцтва про право на заняття приватною детективною (розшуковою) діяльністю з підстав визначених у п. п. 1 – 7 ч. 1 ст. 10 Законопроекту (засудження приватного детектива за вчинення злочину, обмеження судом дієздатності  або визнання приватного детектива недієздатним, особистої заяви приватного детектива, смерті приватного детектива та ін.); 5) з інших підстав, передбачених чинним законодавством України.
Підводячи підсумок, слід зазначити, що будь-який самостійний правовий інститут формується навколо специфічних груп суспільних відносин з особливим методом їх правового регулювання. Таким чином, наукове дослідження правовідносин у приватній детективній діяльності являється сьогодні надзвичайно важливим. Саме від належної роботи науковців в рамках нормотворчого процесу залежить майбутнє існування в державі законодавства про приватну детективну діяльність та відповідного правового інституту.

2.2. Конституційні та законодавчі межі здійснення суб’єктами приватної детективної діяльності своїх повноважень
Стаття 3 Конституції України проголошує, що людина, її життя, здоров’я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов’язком держави[1]. 
Отже, вкрай недемократичним та негуманним являється позбавлення громадян права звертатися для проведення розслідування чи інших вирішення не заборонених законом особистих питань (у цивільних, адміністративних, господарських та кримінальних провадженнях) до приватних детективних структур. В даному випадку, в людини відсутній вибір та є лише один шлях – звернення до карально-адміністративного апарату, який сьогодні являється уособленням всієї системи правоохоронних органів – поліції, органів безпеки, прокуратури та ін.  
З огляду на це, прийняття нормативно-правового акту, який регламентував би порядок організації та здійснення приватної детективної діяльності в Україні є вкрай важливим. З іншого боку, при здійсненні суб’єктами приватної детективної діяльності своїх повноважень можливі випадки тимчасового обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина. 
Так, наприклад, у п. 9 ч. 1 ст. 13 Законопроекту вказується, що приватні детективи, приватні детективні підприємства (агентства) під час здійснення приватної детективної (розшукової) діяльності мають право здійснювати кіно - і фотозйомку, відео - та аудіо запис, а також застосовувати інші технічні засоби, які не спричиняють шкоду життю та здоров’ю громадян, навколишньому середовищу, у службових та інших приміщеннях, за письмовою згодою власників цих приміщень. Окрім цього, згідно з п. 8 цієї ж статті вказується, суб’єктам приватної детективної діяльності дозволяється здійснювати зовнішнє спостереження на відкритій місцевості, в громадських місцях та на транспорті [27]. 
 Вказані приватні детективні дії, як і переважна кількість заходів, які провадять суб’єкти приватної детективної діяльності, мають негласний характер. Негласність в даному випадку означає неочевидність, скритність приватних розшукових дій, що провадяться, від осіб, які в них не беруть участь, але насамперед від об’єктів, щодо яких вони проводяться [28, с. 554]. 
У ст. 32 Конституції України вказується, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини [1]. 
Таким чином, здійснюючи у своїй професійній діяльності негласну кіно - і фотозйомку, відео - та аудіо запис перевіряємих осіб (п. 9 ч. 1 ст. 13 Законопроекту) із використанням спеціальних технічних засобів, а також збираючи інформацію із застосуванням інших негласних методів роботи з метою отримання інформації, що цікавить клієнта, приватний детектив так чи інакше вимушений порушувати конституційні права і свободи громадян.  
Враховуючи чималу кількість приватних детективів та приватних детективних агентств (підприємств), які неодмінно з’являться після прийняття в Україні законодавчого акту про приватну детективну діяльність, здійснювати належний нагляд та контроль за дотриманням останніми положень національного законодавства з метою недопущення випадків порушення прав громадян на приватне життя, буде досить складно. 
Вирішенням даної проблеми, могло б стати використання досвіду Великобританії у вказаній сфері бо, ще на початку ХХІ століття у країні нараховувалося декілька великих та багато дрібних детективних бюро. Всього в країні нараховувалося близько 2 000 детективів, які несли службу у чисельних приватних детективних бюро. Зрештою, ринок приватних детективних послуг виявився неврегульованим, а громадяни все частіше почали ставати жертвами шахраїв.  
Сьогодні у Великобританії існує велика кількість приватних розшукових агентств. Водночас, незважаючи на серйозність контролю, близько 10 000 приватних детективів у Великобританії діють без ліцензії. Особи, що не володіють необхідним рівнем навиків і профільною освітою, часто вводять в оману клієнтів, дискредитуючи діяльність приватного детектива. З огляду на ці обставини, у 2013 р. усі приватні детективні бюро у Великобританії були об’єднані у чітко врегульовану та розгалужену систему, що отримала назву «The Association of British Investigators». 
«Вкрай важливим для нас являється належне регулювання приватної детективної діяльності задля забезпечення суворих стандартів у цій сфері та поваги й дотримання прав громадян на приватне життя» – цей вислів Терези Мей 31 серпня 2013 року став визначальним для подальшого розвитку інституту приватних детективів у Великобританії [45].  
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, також відома під неофіційною назвою як Європейська конвенції з прав людини (далі – Конвенція), являється однією з основних документів Ради Європи. Цей міжнародний договір був підписаний 4 листопада 1950 року та набрала чинності 3 вересня 1953 року. 
Україною Європейську конвенцію з прав людини було ратифіковано лише 17 липня 1997 року, а 11 вересня того ж року документ набрав чинності.
З одного боку Конвенція гарантує кожній людині права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції (право на життя, право на свободу та особисту недоторканість, право на справедливий суд, свободу думки совісті та релігії, право на повагу до приватного та сімейного життя тощо), та хто перебуває під її юрисдикцією, а з іншого – покладає на держави реально гарантувати описані права кожній людині, яка знаходиться під їх юрисдикцією. Кожен мешканець будь-якої з країн Європейського Союзу, якщо він вважає, що його права та свободи, визначені будь-якою зі статей Конвенції, були порушені, має право звернутися до Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ).
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров’я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (ч. 2).
Для того, щоб зрозуміти, що означає той чи інший термін, необхідно звертатися до судової практики ЄСПЛ. Справа в тому, що ЄСПЛ досить розширено тлумачить положення ст. 8 Конвенції, внаслідок чого під її захистом час від часу опиняються нові суспільні відносини. В свою чергу, національні суди інших країн-членів ЄС та країн, що претендують на членство в ЄС, вирішують конкретні справи, посилаючись на відповідні тлумачення ЄСПЛ.
Перед тим, як визначити поняття приватного життя, слід розглянути його сутність (природу). Припускається, що існує така сфера життя індивіда, в якій він має право почуватися залишеним у спокої та в яку ніхто не може втрутитися без його дозволу. Так, суддя ЄСПЛ (Б. Зупанчич) пояснив приблизну природу цього права: «Суверенний інкогніто – привілей Робінзона». Межі цього інкогніто визначаються за допомогою наступних критеріїв: 
1. Розсуд самої людини – людина сама вирішує, на якій відстані від суспільства вона відчуває себе комфортно. Такий розсуд людини базується на принципі «немає порушення, якщо будь-що здійснено за згодою потерпілого». Приватне життя людини стає доступним іншим на стільки, на скільки людина добровільно публічно розкриває інформацію про себе. Так, наприклад, розповідь людини про себе по телебаченню означає доступність даної інформації буквально кожному, однак розповсюдження такої інформації у соціальних (Facebook, Twitter тощо) мережах серед своїх друзів означає її доступність тільки для друзів. 
2. Вірогідність перебування на одинці з собою.  Правова основа  охорони недоторканості приватного життя будується на тому, що людина обґрунтовано може очікувати від суспільства можливості бути залишеним у спокої, наодинці з собою. Однак, ніхто не може розумно розраховувати на можливість бути залишеним у спокої, якщо він протиправно завдає шкоди іншій людині чи суспільству та це слід вважати певною межею, перетнувши яку недоторканість приватного життя може бути обмежена. В конституції кожної правової держави закріплена вимога до кожної людини, яка забороняє використовувати свої повноваження для обмеження прав і свобод інших людей. Саме тому припускається, що правопорушник сам відмовляється від права на недоторканість його приватного життя на стільки, на скільки це визначає тяжкість скоєного ним правопорушення.  
3. Наявність обґрунтованого суспільного інтересу. Приватне життя людини у деяких випадках отримує суспільний інтерес, а тому інформація про неї може бути не тільки зібрана, але й опублікована. Такі випадки можуть бути пов’язані або з самою подією (наприклад, заява рідних про зникнення особи), або з суспільним статусом особи, коли завдяки впливу цієї особи на суспільне життя, стають відомими деякі обставини його приватного життя (наприклад, компрометуючі зв’язки політика). Особи, які здатні викликати суспільний інтерес, в теорії права називаються публічними особами та бувають двох видів:
1. Публічні особи в широкому розумінні – це ті, які мають відповідну посаду: політики, державні службовці, а також відомі спортсмени, ведучі телепередач, відомі підприємці.
2. Особи, які тимчасово отримали статус публічних осіб – це особи, які викликали суспільний інтерес на короткий час, після чого суспільство забуває про них (наприклад, учасники ДТП). 
Зафіксувати інформацію, що покликана задовольнити обґрунтований суспільний інтерес, по суті може будь-хто. При цьому необхідно робити посилання на джерело, з якого отримано відповідну інформацію. Так, наприклад, відповідно до Закону про ЗМІ Республіки Латвії згода особи не потрібна, у випадку фіксації вчинюваного нею правопорушення – в даному випадку можливий відео-, фото та звукозапис, у тому числі у житлі або приватному володінні особи. В даному випадку суспільний інтерес полягає у запобіганні та розкритті правопорушень, а тому збір деякої інформації стосовно особи правопорушника є виправданим. Однак приватному детективу слід усвідомлювати, при цьому, що така фіксація інформації буде для нього правомірною лише в тому випадку, якщо він діяв як журналіст або, принаймні, як приватна особа, яка випадково опинилася на місці події; в іншому випадку, його дії, які він провадить виключно в інтересах клієнта, регулюються вже спеціальним законом.
Отже, право на приватне життя, насамперед, - це свобода спілкування між людьми на неформальній основі. Людина сама визначає коло своїх знайомих і зміст розмов з близькими, знайомими, рідними. При цьому, вона повинна бути впевненою, що інформація особистого характеру не стане надбанням державних органів. Сама ж недоторканність приватного життя охоплює собою всю сферу сімейного життя, родинних та дружніх зв'язків, домашнього укладу, інтимність та інших особистих відносин, уподобань, симпатій та антипатій.
Право на приватне життя означає надану людині та гарантовану державою можливість контролювати інформацію про самого себе, не припускати розголошення відомостей інтимного характеру. Із права на приватне життя випливає недопустимість спостереження за людиною, прослуховування та запису особистих розмов, що ведуться дома або в громадських місцях, в тому числі телефонних розмов, за виключенням випадків передбачених законом.
Право на приватне життя, це також недоторканність житла. Адже людина має право на усамітнення у найманому нею чи сім'єю помешканні. Недоторканними є особисті папери, малюнки та ін.
Право людини на приватне життя – це також її право на конфіденційне спілкування з іншими людьми, зокрема через пошту та телеграф, а держава гарантує таємницю поштової кореспонденції та телеграфних повідомлень.
До сфери приватного життя відносять також: шлюб, дітонародження, всиновлення, розлучення, поділ майна, сімейний бюджет, розпорядження власністю та грошовими вкладами.
До приватного життя належать і таємниці особисті та сімейні, які повідомляються медичним працівникам, адвокатам, служителям релігійним культів, працівникам правоохоронних органів, нотаріату та ін. Тобто, різні види таємниць (лікарська, адвокатська, переписки, всиновлення тощо), все це є правом громадянина на недоторканність приватного життя[34, c. 101 - 105].
Що ж до поняття «сімейне життя» його слід було б розглядати як різновид приватного (особистого) життя. З тлумачення Європейським судом положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає означення «сімейного життя» як зв'язок між особами не лише на шлюбній основі, а й може означати інші сімейні та родинні зв’язки. 
Норми Конвенції, перш за все, захищають інтереси біологічної сім'ї, створену згідно з національними особливостями. Термін «сімейне життя» може поширюватись на відносини між нареченими, якщо вони достатньо давно встановлені. Поняття «сімейне життя» позначає також зв'язки між родичами. Це стосується, перш за все, відносин між батьками та дітьми (законними чи позашлюбними). Навіть якщо діти не живуть з батьками між ними є зв'язок, який визначається як сімейне життя. Також воно охоплює зв'язки які виникають між членами сім'ї, зокрема між братами і сестрами, батьками батьків та онуками, прабатьками й онуками, племінником і дядьком. Отже, гарантії ст. 8 Конвенції щодо сімейного життя поширюються на:
1. Сім'ю яка має юридичний статус, а також інші сімейні зв'язки;
2. Права подружжя;
3. Право на спілкування з родичами та близькими;
4. Встановлення батьківства;
5. Позбавлення батьківських прав;
6. Відбирання дитини від батьків без позбавлення останніх батьківських прав;
7. Опіку та піклування [51].
2. Принцип пропорціональності як основний критерій визначення охоронюваних демократичних цінностей у приватній детективній діяльності
Принцип пропорціональності означає зважування охоронюваних цінностей та визначення, яку з них слід визнати більш важливою в конкретній ситуації.
Процес застосування принципу пропорціональності охоплює три критерія, відповідність яким повинен довести той, хто цей принцип застосовує:
1. Вибір засобу. Необхідно отримати позитивну відповідь на питання про те, чи здатний взагалі відповідний спосіб допомогти у досягненні бажаної правомірної мети, яка з цього буде користь? Якщо дія, яка порушує приватне життя, за своєю суттю ніяк не може допомогти у досягненні бажаної правомірної мети, то такий спосіб слід вважати порушенням принципу пропорціональності.
2. Необхідність засобу. На цьому етапі вирішується питання про те, чи реально досягти бажаної правомірної мети іншими засобами, виділивши на це стільки же ресурсів та при цьому мінімізувати втручання в приватне життя людини?
3. Збалансованість. Вирішується питання про те, чи не порушуються права людини явно більше ніж це необхідно. Чим більше передбачувана шкода, яка може бути завдана, тим більш важливою повинна бути завдана поставлена мета. Умовною крайньою точкою такого балансу можна вважати Рішення Конституційного Суду Латвійської Республіки від 19 вересня 2002 року про те, що обмеженнями не може заперечуватися сама природа і сутність прав і свобод. Наприклад, встановлення приватним детективом пристрою для зняття слухової інформації у спальній кімнаті, скоріш за все, буде визнано надмірним в будь-якому випадку та не відповідаючим вимогам збалансованості.
3. Гарантії законності у використанні інформації та результатів приватної детективної діяльності
У юридичній літературі законність розуміють як правовий режим суспільних відносин, за якого забезпечується точне і неухильне виконання законів та інших нормативно-правових актів, створено і функціонує ефективний контроль за неухильною реалізацією правових приписів, а винуваті у вчинені правопорушень притягуються до відповідальності
У широкому розумінні гарантії законності – система загально-соціальних і спеціально-соціальних (юридичних) умов, засобів, способів, що закріплені в чинному законодавстві та спрямовані на забезпечення режиму законності. 
У більш вузькому розумінні гарантії законності – це умови і засоби, об’єктивного і суб’єктивного характеру, які мають забезпечувати найсприятливіші можливості для реалізації правових приписів та контроль за їх виконанням, виявленням правопорушників та притягненням їх до відповідальності.
Отже, з одного боку законність можна розглядати як принцип діяльності держави, сутність якого полягає в обов'язку державних органів, інших фізичних і юридичних осіб діяти відповідно до вимог законів, а з іншого – режим системи відносин громадян, громадських та інших недержавних утворень, органів місцевого самоврядування з органами, що представляють різні гілки державної влади.
У приватній детективній діяльності (далі – ПДД) гарантії законності являють собою систему умов і засобів, що забезпечують режим точного і неухильного виконання та дотримання законів суб’єктами ПДД.
Основні положення гарантій законності в ПДД викладено в Конституції України (ст. ст. 29, 30, 31, 32, 36), Конвенції з прав людини (ст. 8) та ЗУ «Про приватну детективну (розшукову) діяльність» (Проект ЗУ від 28.12.2018 р. в стані розгляду).
Відповідно до ст. 19 Законопроекту «Гарантії приватних детективів при здійсненні приватної детективної (розшукової) діяльності» професійні права, честь і гідність громадян, які здійснюють приватну детективну (розшукову) діяльність, охороняються законом. Забороняється втручатися у діяльність приватних детективів, вимагати від них відомості, що становлять професійну таємницю приватних детективів.
Таким чином, можна виділити наступні складові гарантій законності при здійсненні ПДД:
1) професійні права, честь і гідність громадян, які здійснюють приватну детективну (розшукову) діяльність;
2) приватна детективна діяльність як вид підприємницької діяльності;
3) відомості, що становлять професійну таємницю приватних детективів.
Згідно зі ст. 19 Законопроекту «професійні права, честь і гідність громадян, які здійснюють приватну детективну (розшукову) діяльність, охороняються законом. Забороняється втручатися у діяльність приватних детективів, вимагати від них відомості, що становлять професійну таємницю приватних детективів». При цьому, мова не йде про захист особистої безпеки приватних детективів та їх близьких родичів (членів їх сімей) та довірених осіб (конфідентів). Під особистою безпекою слід розуміти забезпечення безпеки життя та здоров’я, а також майна суб’єктів ПДД, членів їх сімей та довірених осіб. 
У даному випадку має місце істотна прогалина в проекті законодавства про приватну детективну (розшукову) діяльність. При цьому, гарантії особистої безпеки працівників правоохоронних та правозахисних органів, членів їх сімей закріплені у профільних законодавчих актах. 
Так, наприклад, у ст. 28 ЗУ «Про СБУ» вказується, що військовослужбовці  Служби безпеки України при виконанні покладених на них обов'язків є  представниками  влади,  діють  від імені держави і перебувають під її  захистом.  Недоторканність  їх особи, їх честь і гідність охороняються законодавством. 
Близькі  родичі військовослужбовців Служби безпеки України також підлягають державному захисту. Правопорушення щодо близьких родичів військовослужбовців  Служби  безпеки  України,  вчинені  у зв'язку   з   виконанням  покладених  на  цих  військовослужбовців обов'язків, тягнуть за собою   відповідальність,   встановлену законом.  
 Під захистом держави знаходяться  особи,  які  допомагають і сприяють Службі безпеки України, а також пенсіонери Служби безпеки України. 
Особам, які допомагають і сприяють  Службі  безпеки  України, гарантується конфіденційність відносин. Розголошення даних про такі відносини, інші правопорушення щодо цих громадян та членів їх родин, які здійснюються у зв'язку з їх діяльністю по  забезпеченню державної безпеки, тягнуть  за  собою  встановлену  законодавством відповідальність [52].
Відповідно до п. 6 ст. 23 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» зазначається, що «життя, здоров’я, честь і гідність адвоката та членів його сім’ї, їх майно перебуває під охороною держави, а посягання на них тягнуть відповідальність, передбачену законом» [53].
У Розділі XV КК України «Злочини проти авторитету органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об’єднань громадян» міститься ціла низка нормативних приписів, відповідно до яких передбачено кримінальну відповідальність за погрозу або насильство щодо працівника правоохоронного органу та щодо його близьких родичів (ст. 345), умисне знищення або пошкодження майна працівника правоохоронного органу чи його близьких родичів (ст. 347), посягання на життя працівника правоохоронного органу чи його близьких родичів (ст. 348).
У Розділі XVIII КК України «Злочини проти правосуддя» передбачено кримінальну відповідальність за погрозу або насильство щодо захисника чи представника особи, а також щодо їх близьких родичів (ст. 398), умисне знищення або пошкодження майна захисника чи представника особи або їх близьких родичів (ст. 399), посягання на життя захисника чи представника особи або їх близьких родичів у зв’язку з діяльністю, пов’язаною з наданням правової допомоги (ст. 400).
14 травня 2015 року діючий КК України було доповнено статтею 348-1 «Посягання на життя журналіста», якою передбачено кримінальну відповідальність у вигляді позбавлення волі на строк від 9 до 15 років за вбивство або замах на вбивство журналіста, його близьких родичів чи членів сім’ї у зв’язку із здійсненням цим журналістом законної професійної діяльності[54].
Приватний детектив під час здійснення своєї професійної діяльності в багатьох випадках зазнає не меншого, а іноді й навіть більшого ризику, ніж журналіст або адвокат, оскільки на відміну від останніх, які здебільшого є публічними особами, добуває інформацію із застосуванням негласних методів роботи. Діяльність приватного детектива багато в чому схожа на відповідну діяльність працівників оперативних підрозділів правоохоронних органів, хоча й з набагато меншими повноваженнями. Отже, в разі викриття особою, стосовно якої здійснюється перевірка (об’єктом), приватний детектив ризикує не тільки своєю репутацією, але й своїм життям та здоров’ям, так як поведінку в момент викриття та подальші дії об’єкта передбачити неможливо. У переважній більшості подібних ситуацій конфлікт неминучий, а його негативні наслідки, яких зазнає детектив різноманітні (від звичайної лайки до застосування фізичної сили чи навіть вогнепальної зброї).
Враховуючи викладені вище обставини, доцільно було б після прийняття Закону України «Про приватну детективну (розшукову) діяльність» доповнити КК України відповідною нормою, яка передбачала б настання кримінальної відповідальності за посягання на життя, здоров’я та майно суб’єктів приватної детективної діяльності та їх близьких родичів.
Як вказувалося вище, переважна кількість заходів, які провадять суб’єкти приватної детективної діяльності, мають негласний характер. Негласність в даному випадку означає неочевидність, скритність приватних розшукових дій, що провадяться, від осіб, які в них не беруть участь, але насамперед від об’єктів, щодо яких вони проводяться [28, с. 554].
Принцип скритності являється одним з головних принципів розвідки. В свою чергу, розвідка – невід’ємна складова приватної детективної діяльності. Скритність (конспіративність) забезпечується шляхом таємного провадження приватним детективом усіх розвідувальних заходів. Це необхідно як для забезпечення безпеки клієнта та самого приватного детектива, так і для приховування фактів витоку або зміни інформації. Процес здобуття інформації з напівлегальних (тим паче з нелегальних) джерел безумовно повинен мати конспіративний характер, оскільки законодавством заборонено збирати інформацію стосовно фізичних осіб [6, с. 160].
Так, у ч. 2 ст. 11 Закону України «Про інформацію» зазначається, що не  допускаються  збирання,  зберігання,  використання  та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту  та  захисту  прав  людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її  національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання,  стан здоров’я, а  також  адреса, дата і місце народження [55].
Отже, у будь-якому випадку необхідна обов’язкова згода особи на збирання певної інформації відносно неї. Зрозуміло, що у випадку, коли клієнт звертається до приватного детектива за послугою з вивчення конкурента, то виконати таке замовлення без отримання інформаційного матеріалу просто неможливо. Тому вищевказана стаття Закону України «Про інформацію» в даній ситуації заздалегідь приречена на порушення з боку суб’єкта приватної детективної діяльності. Конспіративність означає, що здобуття інформації щодо конкурента повинно залишатися тайною для нього. Скритність досягається легендуванням та таємністю заходів, використанням пасивних технічних засобів маскування, камуфлюванням спеціальних технічних засобів [6, с. 161].
Таким чином, як бачимо, здійснення розвідувальних заходів із здобуття інформації відносно  особи, що перевіряється без використання приватним детективом спеціальних технічних засобів майже неможливо. Відповідним чином, неможливим виявляється уникнення випадків порушення законодавства в кожному конкретному випадку.
У ст. 32 Конституції України вказується, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини [1].
Відповідно до рішення Конституційного Суду України №2-рп/2012 від 20.01.2012 року, інформацією про особисте та сімейне життя особи є будь-які відомості і/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, пов’язані з особою та членами її сім’ї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, пов’язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Така інформація про особу є конфіденційною. У цьому ж рішенні вказується, що «неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб» [56].
Відповідні обмеження щодо заборони втручання у приватне життя осіб визначені й іншими законодавчими актами України.
Так, за Цивільним кодексом України (далі – ЦК України) зміст права на недоторканність особистого і сімейного життя як одного з видів особистого немайнового права полягає в тому, що фізична особа вільно, на власний розсуд визначає свою поведінку у сфері свого приватного життя і можливість ознайомлення з ним інших осіб та має право на збереження у таємниці обставин свого особистого життя (ст. ст. 270, 271, 301 ЦК України). Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав (ч. 3 ст. 269 ЦК України) [57].
Особистим життям фізичної особи є її поведінка у сфері особистісних, сімейних, побутових інтимних, товариських, професійних, ділових та інших стосунків поза межами суспільної діяльності, яка здійснюється, зокрема, під час виконання особою функцій держави або органів місцевого самоврядування.
Сімейне життя – це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім’ї, яке здійснюється на засадах, визначених у Сімейному кодексі України (далі – СК України) [58].
У відповідності з ч. 4 ст. 4 СК України кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (ч. 5 ст. 5 СК України). Регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (ч. 4 ст. 7 СК України) [58].
Разом з тим, кримінальним процесуальним законодавством України передбачена можливість обмеження відповідних конституційних та законодавчих положень у випадках: 1) коли це необхідно для інтересів національної безпеки, економічного добробуту, прав людини, а також для запобігання заворушенням чи злочинам; 2) ці випадки повинні бути передбачені в КПК України, тобто закріплена процесуальна процедура обмеження права на недоторканість приватного житла [59, с. 69]. Тобто йдеться про можливість застосування органами досудового розслідування відповідних негласних слідчих (розшукових) дій з обов’язковим дозволом слідчого судді на їх проведення. 
Згідно з ч. 4 ст. 258 КПК України втручанням у приватне спілкування є доступ до змісту спілкування за умов, якщо учасники спілкування мають достатні підстави вважати, що спілкування є приватним. Різновидами втручання у приватне спілкування є: 1) аудіо-, відеоконтроль особи; 2) арешт, огляд і виїмка кореспонденції; 3) зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж; 4) зняття інформації з електронних інформаційних систем.
Як слушно вказує М. Є Шумило, спілкування є приватним, якщо під час нього інформація передається та зберігається за таких фізичних та юридичних умов, за яких учасники спілкування можуть розраховувати на захист інформації від втручання інших осіб. Фізичними умовами, що можуть забезпечувати захист від втручання в спілкування, є обрані особами місце та час його здійснення, форма спілкування (вербальна, конклюдентна, письмова, графічна), форма обміну інформацією (безпосередня або опосередкована – листами, бандеролями, посилками, поштовими контейнерами, переказами, телеграмами, іншими матеріальними носіями передання інформації між особами), технічні засоби дротового та бездротового зв’язку та засоби писемності, створення графічних зображень, кодування інформації та її збереження тощо [28, с. 572].
Законодавцем встановлені також гарантії несанкціонованого розголошення отриманої інформації в галузі кримінального процесу. Вона не може бути використана поза завданнями кримінального провадження. Кожен, кому стала відома така інформація, зобов’язаний запобігти її розголошенню [59, с. 69]. За порушення вказаних вимог учасники кримінального процесу (свідок, потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, захисник, понятий, суддя, слідчий, прокурор, працівник оперативно-розшукового органу тощо) несуть відповідальність, передбачену ст. 387 КК України.
Отже, як бачимо, відповідне обмеження конституційних прав особи дозволяється лише за таких умов: 1) виникнення загрози інтересам національної безпеки, економічного добробуту, прав людини; 2) запобігання заворушенням чи злочинам; 3) обов’язкове нормативне регулювання кримінальним процесуальним законодавством України; 4) обов’язкова наявність дозволу суду. Окрім цього, суб’єктами обмеження вказаних конституційних прав особи можуть бути лише передбачені законом органи державної виконавчої влади, але ніяк не суб’єкти приватної детективної діяльності.
Таким чином, здійснюючи у своїй професійній діяльності негласну кіно - і фотозйомку, відео - та аудіо запис перевіряємих осіб (п. 9 ч. 1 ст. 13 Законопроекту) із використанням спеціальних технічних засобів з метою отримання інформації, що цікавить клієнта, приватний детектив вимушений порушувати цілу низку нормативно-правових актів національного законодавства. 
Багато нарікань, до речі, сьогодні викликає питання придбання або використання спеціальних засобів отримання інформації. 
Як вказувалось вище, розвідувальні заходи, які проводить приватний детектив, є здебільшого заходами негласного (конспіративного) характеру, а отже й спеціальні технічні засоби, які він використовує  у своїй діяльності, повинні мати певні властивості (мати мініатюрні габарити, бути певним чином замасковані під різноманітні побутові пристрої тощо). У науці кримінального права подібні засоби визначені, як спеціальні технічні засоби негласного отримання інформації (ст. 359 КК України). 
Спеціальні технічні засоби негласного отримання інформації – це технічні засоби, устаткування, апаратура, прилади, пристрої, препарати та інші вироби, спеціально створені, розроблені, модернізовані, запрограмовані або пристосовані для виконання завдань з негласного отримання інформації. До таких засобів належать, зокрема, спеціальні технічні засоби для негласного: 1) отримання та реєстрації аудіоінформації (спрямований мікрофон, радіозакладний пристрій тощо); 2) візуального спостереження та документування (малогабаритна фотокамера, мініатюрна зорова труба, прилад нічного бачення з можливістю реєстрації зображення тощо); 3) обстеження предметів і документів (портативний рентгенопристрій, універсальний засіб відмикання замків тощо); 4) проникнення у приміщення, транспортні засоби, інші об’єкти та їх обстеження (радіостанція для прихованого носіння, нелінійні локатори та радіолокатори, універсальний засіб відмикання замків тощо); 5) контролю за переміщенням транспортних засобів та інших об’єктів (радіопеленгаторні засоби, апаратура для негласного запису та хімічні препарати для відтворення маршруту руху машини, що контролюється, мініатюрні датчики тощо). Спеціальні технічні засоби можуть бути як закамуфльовані під побутові предмети, так і не закамуфльовані [29, с. 1029].
Багато з перерахованих спеціальних технічних засобів саме й використовуються суб’єктами приватної детективної діяльності під час виконання ними своїх професійних обов’язків. Звідси виходить, що останні грубо порушують чинне кримінальне законодавство України. 
Таким чином, на сьогоднішній день складається досить суперечлива та небезпечна ситуація для учасників приватної детективної діяльності. Виходячи з вищевказаних положень, приватні детективи є небезпечними злочинцями, а перевіряємі особи – їх жертвами, жодним чином не захищені від несанкціонованого втручання у приватне спілкування. Звісно ж це абсурд, а отже дана ситуація потребує негайного законодавчого врегулювання.
Підводячи підсумок, слід наголосити на важливості розглянутих питань. З огляду на останні зміни й доповнення, запропоновані Комітетом Верховної Ради України з питань законодавчого забезпечення правоохоронної діяльності, можна констатувати, що законодавцем зовсім не приділено уваги питанню належного контролю та нагляду за законністю застосування спеціальних технічних засобів та негласних методів роботи суб’єктами приватної детективної діяльності, що може призвести до чисельних порушень конституційних прав і свобод громадян (перевіряємих осіб) при провадженні приватних розшукових дій. Без вирішення даної проблеми, подальше здійснення приватної розшукової діяльності видається вкрай складним, суперечливим та небезпечним. Аби уникнути подібних непорозумінь в майбутньому, необхідно максимально чітко та якісно вирішити всі проблемні питання в галузі приватної детективної діяльності поки триває нормотворчий процес.

2.3. Поняття та система приватних детективних послуг, їх роль у захисті прав та свобод фізичних та юридичних осіб
Головною передумовою здійснення приватної детективної діяльності, на нашу думку, являється законодавство, яке визначає порядок організації та здійснення приватної детективної діяльності. На жаль, здійснення детективної діяльності та надання детективних послуг суб’єктами господарювання не отримали в Україні законодавчого закріплення, але стали предметом уваги науковців і фахівців у галузі надання правоохоронних послуг, хоча все ще рівень наукових досліджень сфери правового регулювання здійснення детективних та охоронних послуг залишається недостатньо вивченим.
Сьогодні йде процес становлення комплексного міжгалузевого правового інституту приватної детективної діяльності. Поява детективних бюро чи детективних агентств як суб’єктів надання послуг на пострадянському просторі була пов’язана передусім зі зміною форм власності та системи господарювання на початку 1990-х років минулого століття. Бурхливий розвиток бізнесу вимагав відповідного, дієвого та ефективного захисту. Практична діяльність правоохоронних органів в умовах реформ не могла забезпечити безпеку розвитку підприємництва. До цього додавалися як відсутність теоретичних розробок у літературі, так і своєчасне оновлення норм вітчизняного законодавства. Розвиток бізнесу в цей період відчував певні складності, зокрема, пов’язані з негативним впливом кримінальних структур. Це спонукало до адекватних заходів захисту підприємництва, і зрештою, призвело до появи приватних детективно-охоронних підприємств.
Приватна охорона перетворилася на неодмінний атрибут ринкової економіки, який свідчить, з одного боку, про втрату монополії держави в галузі правоохоронної діяльності, а з іншого – про формування принципово нової моделі правоохоронної діяльності, що будується на принципах рівності державних і недержавних суб’єктів правоохоронної діяльності та їх взаємодії. 
Ці обставини вимагають, передусім, розгляду поняття «детективні послуги» та окреслення перспектив їх розвитку в нашій країні[60, с. 84]. 
Як вказувалося у першому розділі магістерської роботи, у своїй класичній формі приватна детективно-охоронна діяльність за радянських часів у країні була відсутня, і, звісно, не було й прийнятого в навчальній і науковій літературі визначення, не кажучи вже про законодавче забезпечення детективних послуг. Слово «детектив», як правило, уживалося щодо жанру художньої літератури та різновиду зарубіжного кіно, де було багато свідчень того, що професія приватного детектива поширена й користується повагою у всьому світі. Хоча й сьогодні в різних державних формуваннях її ігнорують чи забороняють, залежно від ступеня демократизації тієї чи іншої держави. Так, у диктатурах професія приватного детектива, як правило, заборонена або є допоміжною структурою поліції. Діяльність таких структур здійснюється людьми, що мають відношення і зв’язки з органами влади або офіційними службами (колишні поліцейські, колишні члени розвідувальних служб та ін.). 
Аналізуючи сучасний стан надання детективних послуг в Україні, дослідниками зазначається, що де-юре приватної детективної діяльності в Україні не існує, тоді як де-факто ціла армія цілком професійних сищиків проводить усілякі розслідування на замовлення своїх клієнтів [61].
Сучасні українські енциклопедичні видання визначають детектива (англ. detective – сищик, від disclosure – розкриття) як агента таємного розшуку, сищика [62, с. 94]. У великому енциклопедичному юридичному словнику додається, що посада детектива існує в багатьох країнах Західної Європи та Америки, і в деяких з них детектив виконує також функції слідчого [63, с. 180]. Зміст указаних визначень дає змогу зазначити, що детектив сприймається як особа, яка має відношення передусім до правоохоронної системи. Водночас, досліджуючи особливості здійснення детективної діяльності в інших країнах, фахівцями зазначається, що приватна детективна діяльність відрізняється від правоохоронної діяльності, здійснюваної державними органами, за такими ознаками: 
а) приватна детективна діяльність здійснюється на договірній основі й розрахована на отримання прибутку; 
б) приватна детективна діяльність базується на договірних відносинах, де чітко визначені межі й час виникнення та припинення цих відносин; 
в) особи, які здійснюють приватну розшукову діяльність, не наділені повноваженнями посадових осіб правоохоронних органів і в разі порушення своїх обов’язків несуть відповідальність в іншому порядку, ніж посадові особи державних правоохоронних органів; 
г) приватна детективна діяльність носить переважно превентивний характер. Компетенція цих структур закінчується (переходить до державних правоохоронних органів) у разі скоєння злочинних дій стосовно клієнта [64, с. 16]. 
Щодо терміна «детективні послуги» у довідковій літературі визначення взагалі відсутні. Натомість науковці зазначають, що детективна діяльність є невід’ємною складовою цілісної системи сучасної розшукової діяльності в більшості країн світу [65, с. 77]. 
Єдиним виключенням поки що можна вважати формулювання російського законодавця, а саме ст. 1 Закону про детективну діяльність, де подібні дії визначаються як «діяльність з надання відплатних послуг на договірній основі» [66], чим, на думку Л.Б. Ситдикової, підкреслюється її правова природа «послуги», водночас нечіткість і неповнота формулювань допускають її двояке тлумачення. Так, наприклад, у літературі зустрічаються думки про віднесення детективних послуг до інформаційних, враховуючи їх інформаційний зміст [67]. 
Як вказувалося вище, у нашій державі немає законів, які б регламентували детективну діяльність. Однак послуги, що мають «детективні» ознаки, все ж таки надаються окремими особами та організаціями. Якщо лише звернутися до розділів оголошень в Інтернеті, можна зустріти безліч пропозицій щодо надання таких послуг. За лічені дні детективні агентства обіцяють знайти зниклу людину, викрити якусь аферу, установити факт шлюбної зради й навіть допомогти під час розслідування кримінальних справ. 
О. Пунда, вивчаючи перспективи правового регулювання приватної, охоронної, розшукової та детективної діяльності, виділяє найбільш розповсюджені напрями надання детективних послуг, до яких відносять послуги у сфері шлюбно-сімейних і цивільно-правових відносин [68, с. 152]. 
Однак з юридичної точки зору самі суб’єкти надання детективних послуг діють поза межами правового поля, оскільки їх діяльність у приватній сфері охорони та розшуку в Україні не врегульована на законодавчому рівні. Перші спроби законодавчого врегулювання детективної діяльності можна віднести до початку XXІ ст., коли народним депутатом Ю. Кармазіним було запропоновано проект Закону України «Про приватну детективну діяльність» за № 5237 від 05 квітня 2000 р. Через чотири роки були розроблені проекти Закону України «Про приватну детективну діяльність» (автори – народні депутати В. Кафарський, О. Бандурка та В. Мойсик) № 5380 від 7 квітня 2004 р., проект Закону України «Про приватну детективну діяльність» (автори – народні депутати Ю. Кармазін, В. Онопенко та М. Оніщук) № 5380-1 від 1 липня 2004 р. 
Одним з останніх є проект Закону України «Про приватну детективну діяльність» № 2120 від 25 лютого 2008 р. (автор – народний депутат В. Мойсик) [69]. 
Врешті, як вказувалося вище, найбільш вдалим виявився проект Закону України «Про приватну детективну (розшукову) діяльність» № 3726 від 28.12.2015 р.[27].
Наведені законопроекти свідчать про те, що народні депутати все ж приділяють увагу тому, щоб певним чином легалізувати цей вид діяльності й увести його в правові межі. 
Коротко виділимо основні положення наведених законопроектів щодо визначення змісту детективної діяльності. 
Проект Закону України «Про детективну діяльність» (№ 5380-1 від 01.07.2004 р.) визначає детективну діяльність як дозволену органами внутрішніх справ діяльність детективів чи детективних організацій з надання фізичним і юридичним особам, на договірній основі, послуг щодо захисту їхніх законних прав та інтересів. Закон визначав поняття детектива, детективної організації та асоціації працівників детективних організацій, їх прав як суб’єктів детективної діяльності. Слід підкреслити, що законопроект приписував, що детективи чи члени детективних організацій не мають повноважень державних правоохоронних органів і не займаються функціями дізнання, слідства й правосуддя, віднесеними до виняткової компетенції органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Водночас зазначалося, що в разі потреби надання детективами послуг, поєднаних з небезпекою для їхнього життя і здоров’я, їм дозволяється використання вогнепальної зброї та спеціальних засобів, види, порядок придбання, облік, збереження і носіння яких установлюються Кабінетом Міністрів України. 12 січня 2005 року постановою Верховної Ради України було прийнято за основу законопроект № 2323-ІV. У законопроекті, зокрема, визначалося, що детектив – громадянин України, що одержав у встановленому законом порядку ліцензію на приватну розшукову діяльність. Визначення детективних послуг відсутнє, однак міститься перелік послуг. 
Детективна організація визначалась як організація, яка має ліцензію на право здійснення детективної діяльності на території України й займається виключно наданням, на договірній основі, детективних послуг. 
Законопроектом передбачалося, що детективна діяльність в Україні здійснюється приватними детективами та детективними організаціями, що має підтверджуватися ліцензією на здійснення детективної діяльності[60, с. 85]. 
Передбачається, що детективи, члени детективних організацій не мають права поєднувати свою роботу з державною службою. Як і у всіх інших законопроектах, міститься положення про те, що працівникам державних правоохоронних органів забороняється займатися за сумісництвом діяльністю в детективних організаціях. 
Проблемними питаннями здійснення детективної діяльності є питання співпраці та взаємодії таких структур з правоохоронними органами. Слід зазначити, що в цьому законопроекті передбачалися доволі прогресивні умови взаємодії суб’єктів детективної діяльності з правоохоронними органами. 
З одного боку, суб’єкти детективної діяльності мають надавати всебічну допомогу державним правоохоронним органам у попередженні, припиненні й розкритті злочинів відповідно до винного законодавства й укладених договорів, а правоохоронні органи України могли б організовувати на безоплатній і платній основі інформаційне й інше сприяння детективам і детективним організаціям, з визначенням переліку санкціонованої для видачі інформації, порядку її надання й відповідальності за її несанкціоноване використання. 
Суб’єкт детективної діяльності, як передбачалося законопроектом, зобов’язаний укласти з кожним зі своїх клієнтів письмовий договір про надання послуг. 
Визначені в законопроекті й підстави припинення детективної діяльності. Детективна діяльність відповідно до законопроекту може бути припинена за такими підставами: 
- за власною ініціативою суб’єкта детективної діяльності; 
- у зв’язку із закінченням терміну дії ліцензії на заняття детективною діяльністю; 
- у зв’язку із анулюванням ліцензії на заняття детективною діяльністю;
- через визнанням суб’єкта детективної діяльності банкрутом; 
- за рішенням суду про визнання приватного детектива недієздатним[60, с. 86]. 
Слід зауважити, що під час надання приватних детективних послуг приватний детектив повинен передбачити можливі позаштатні та надзвичайні ситуації, порядок своїх дій  за умови їх виникнення. При цьому слід роз’яснити в чому саме полягає відмінність між двома базовими поняттями, на яких ґрунтується будь-яке завдання чи комплексна операція: 1) обстановка та 2) ситуація.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 вказаного Законопроекту приватна детективна (розшукова) діяльність здійснюється з метою пошуку, збирання та фіксації інформації, розшуку предметів, майна, людей і тварин, встановлення фактів та з’ясування різних обставин на замовлення замовника та згідно з договором про надання приватних детективних (розшукових) послуг.
Статтею 12 Законопроекту були передбачені такі види детективних послуг, що можуть надаватися суб’єктами приватної детективної (розшукової) діяльності:
1) збирання, фіксування та дослідження відомостей, необхідних для розгляду справ у цивільному, господарському, адміністративному та кримінальному судочинстві, на договірній основі із сторонами судового процесу;
2) вивчення ринку, пошук і збір інформації з відкритих джерел з метою підготовки ділових переговорів замовника, з’ясування фінансової платоспроможності, майнового стану та благонадійності потенційних ділових партнерів;
3) з’ясування біографічних та інших даних, що характеризують особу, стосовно окремих громадян (за їхньої письмової згоди) при укладенні ними трудових та інших договорів із замовником приватних детективних (розшукових) послуг (зайняття в нього відповідної вакантної посади), виявлення їхніх ділових зв’язків, у тому числі з конкурентами замовника, в Україні і за кордоном;
4) пошук осіб, місцезнаходження яких невідоме, з’ясування причин та обставин їх зникнення, можливостей і умов їх повернення, розшук осіб, які втратили родинні або дружні зв’язки;
5) розшук зниклого (втраченого або викраденого) майна, предметів і тварин;
6) здійснення заходів з відтворення втраченої (зниклої) інформації з питань законних прав та інтересів замовника;
7) пошук і збір даних, які можуть бути приводом або підставою для звернення замовника приватних детективних послуг до правоохоронних органів або до суду з метою захисту його законних прав та інтересів;
8) виявлення фактів незаконного (несанкціонованого) збирання з метою використання відомостей, що становлять комерційну таємницю замовника, або їх розголошення, а також фактів незаконного (несанкціонованого) збирання конфіденційної інформації стосовно фізичних осіб;
9) пошук, виявлення та фіксування фактів незаконного використання прав інтелектуальної власності, що належать замовнику, а також випадків недобросовісної конкуренції;
10) пошук боржників та осіб, які ухиляються від виконання своїх договірних зобов’язань;
11) забезпечення захисту інформації з обмеженим доступом (комерційної, промислової, професійної таємниці) замовника приватних детективних (розшукових) послуг[27].
Суб’єкти приватної детективної (розшукової) діяльності можуть надавати інші детективні послуги, не заборонені законодавством.
В Україні сьогодні узаконені приватні нотаріуси, приватні адвокати, приватні юридичні контори, врешті – приватні охоронні фірми, які здійснюють охорону фізичних осіб, рухомого й нерухомого майна, і при цьому приватної детективної діяльності законодавчо досі не існує. Водночас, за неофіційними даними, у всіх регіонах нашої країни працює кілька тисяч приватних детективів і приватних детективних агентств. 
У цивілізованому світі приватну детективну діяльність використовують давно. Приватні детективні бюро є практично в усіх країнах Європи. Тому об’єктивно назріла необхідність легалізації такої діяльності в Україні. 
Таким чином, становлення в Україні приватної детективної діяльності є незворотним процесом. Свідченням цьому є розробка та подання на розгляд парламенту України декількох законопроектів про детективну діяльність з визначенням основних підстав її здійснення, переліку послуг, які мають надавати суб’єкти такої діяльності, контролю та відповідальності за її здійсненням. Штучне і тривале стримування легалізації детективної діяльності завдає непоправної шкоди не тільки вже існуючим суб’єктам приватної детективної діяльності та охочим займатися таким видом підприємництва, а й інтересам громадян, які потребують подібних послуг, а також державним інтересам та іміджу України на міжнародній арені. Тому в Україні назріла необхідність якнайшвидшого прийняття Закону «Про приватну детективну (розшукову) діяльність» [60, с. 86].
Під правовідносинами у приватній детективній діяльності слід розуміти специфічну частину суспільних відносин, що виникають, розвиваються і припиняються за наявності певних юридичних фактів, визначених законодавством про приватну детективну діяльність та іншими законодавчими і відомчими нормативними актами, за допомогою яких суб’єкти таких відносин реалізують свої повноваження, спрямовані на досягнення конкретного результату з метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб.
Під суб’єктом правовідносин у приватній розшуковій діяльності слід розуміти одну зі сторін цих правовідносин, що пов’язана з протилежною стороною особливим механізмом суб’єктивних прав та обов’язків (правовий зв’язок) унаслідок реалізації норм законодавства про приватну детективну діяльність.
Об’єктом правовідносин у приватній детективній діяльності являється результат цих правовідносин, на досягнення якого спрямовані дії суб’єктів шляхом реалізації своїх прав та обов’язків, визначених законодавством.
Суб’єктами правовідносин у приватній детективній діяльності являються:1)приватні детективи та об’єднання приватних детективів;
     2)	замовники, тобто фізичні або юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, в інтересах яких здійснюється приватна детективна діяльність (ст. 1 Законопроекту);
3)	державні органи та посадові особи, наділені державно-владними повноваженнями на прийняття відповідних юридичних рішень (наприклад, судові та правоохоронні органи);
4)	підприємства, установи, організації усіх форм власності;
5)	органи місцевого самоврядування;6)фізичні особи (громадяни України, іноземці, особи без громадянства).
Спираючись на положення Законопроекту, можна зробити висновок, що початком виникнення правовідносин у приватній детективній діяльності є: 1)між суб’єктами приватної детективної діяльності та замовником – укладання договору про надання приватних детективних (розшукових) послуг (п. 1, п. 7 ч. 3 ст. 12 Законопроекту);2)	 між суб’єктами приватної детективної діяльності та фахівцями в певній галузі знань, які залучаються до участі у приватній детективній діяльності з метою надання письмових висновків та усних консультацій – укладання договору про надання ними відповідної професійної допомоги (наприклад, договір про надання правової допомоги), консультації, висновку (п. 6 ч. 1 ст. 13 Законопроекту);3)	між суб’єктами приватної детективної діяльності та органами державної влади, органами місцевого самоврядування – звернення із запитом в рамках договору про надання приватних детективних (розшукових) послуг до відповідних посадових чи службових осіб, підприємств, установ, організацій, громадських об’єднань з метою отримання необхідної інформації (п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 13, ч. 3 ст. 15 Законопроекту);4) між суб’єктами приватної детективної діяльності та конфідентами – під час надання завдання в рамках договору про надання приватних детективних (розшукових) послуг, укладеного з замовником (ч. 1 ст. 13 Законопроекту);5)	між суб’єктами приватної детективної діяльності та особами, стосовно яких провадяться приватні розшукові дії – укладання договору про надання приватних детективних (розшукових) послуг та отримання згоди Об’єкта на проведення стосовно нього приватних розшукових дій гласного чи негласного характеру (п. 3 – 5, п. 8 ч. 1 ст. 13, ч. 3 ст. 15 Законопроекту);6)	між суб’єктами приватної детективної діяльності та особами, які здійснюють контроль за цією діяльністю – в разі настання правових наслідків через порушення вимог законодавства про приватну детективну діяльність  (ч. 3 ст. 14 Законопроекту).
Припиняються правовідносини у приватній детективній діяльності в разі: 1) розірвання договору про надання приватних детективних (розшукових) послуг; 2) отримання необхідної професійної допомоги (висновку, консультації) 3) отримання інформації від конфідента або виконання останнім іншого завдання, поставленого приватним детективом; 3) отримання відповіді на запит; 4) анулювання свідоцтва про право на заняття приватною детективною (розшуковою) діяльністю з підстав визначених у п. п. 1 – 7 ч. 1 ст. 10 Законопроекту (засудження приватного детектива за вчинення злочину, обмеження судом дієздатності  або визнання приватного детектива недієздатним, особистої заяви приватного детектива, смерті приватного детектива та ін.); 5) з інших підстав, передбачених чинним законодавством України.
Вкрай недемократичним та негуманним являється позбавлення громадян права звертатися для проведення розслідування чи інших вирішення не заборонених законом особистих питань (у цивільних, адміністративних, господарських та кримінальних провадженнях) до приватних детективних структур. В даному випадку, в людини відсутній вибір та є лише один шлях – звернення до карально-адміністративного апарату, який сьогодні являється уособленням всієї системи правоохоронних органів – поліції, органів безпеки, прокуратури та ін. З огляду на це, прийняття нормативно-правового акту, який регламентував би порядок організації та здійснення приватної детективної діяльності в Україні є вкрай важливим. З іншого боку, при здійсненні суб’єктами приватної детективної діяльності своїх повноважень можливі випадки тимчасового обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина. 
Приватний детектив під час здійснення своєї професійної діяльності в багатьох випадках зазнає не меншого, а іноді й навіть більшого ризику, ніж журналіст або адвокат, оскільки на відміну від останніх, які здебільшого є публічними особами, добуває інформацію із застосуванням негласних методів роботи. Враховуючи викладені вище обставини, доцільно було б після прийняття Закону України «Про приватну детективну (розшукову) діяльність» доповнити КК України відповідною нормою, яка передбачала б настання кримінальної відповідальності за посягання на життя, здоров’я та майно суб’єктів приватної детективної діяльності та їх близьких родичів.
На сьогоднішній день складається досить суперечлива та небезпечна ситуація для учасників приватної детективної діяльності. Виходячи з вищевказаних положень, приватні детективи є небезпечними злочинцями, а перевіряємі особи – їх жертвами, жодним чином не захищені від несанкціонованого втручання у приватне спілкування. Звісно ж це абсурд, а отже дана ситуація потребує негайного законодавчого врегулювання.
З огляду на останні зміни й доповнення, запропоновані Комітетом Верховної Ради України з питань законодавчого забезпечення правоохоронної діяльності, можна констатувати, що законодавцем зовсім не приділено уваги питанню належного контролю та нагляду за законністю застосування спеціальних технічних засобів та негласних методів роботи суб’єктами приватної детективної діяльності, що може призвести до чисельних порушень конституційних прав і свобод громадян (перевіряємих осіб) при провадженні приватних розшукових дій. Без вирішення даної проблеми, подальше здійснення приватної розшукової діяльності видається вкрай складним, суперечливим та небезпечним. Аби уникнути подібних непорозумінь в майбутньому, необхідно максимально чітко та якісно вирішити всі проблемні питання в галузі приватної детективної діяльності поки триває нормотворчий процес.
Головною передумовою здійснення приватної детективної діяльності являється законодавство, яке визначає порядок організації та здійснення приватної детективної діяльності. На жаль, здійснення детективної діяльності та надання детективних послуг суб’єктами господарювання не отримали в Україні законодавчого закріплення, але стали предметом уваги науковців і фахівців у галузі надання правоохоронних послуг, хоча все ще рівень наукових досліджень сфери правового регулювання здійснення детективних та охоронних послуг залишається недостатньо вивченим.
Статтею 12 Законопроекту передбачено наступні види детективних послуг, що можуть надаватися суб’єктами приватної детективної (розшукової) діяльності: 1) збирання, фіксування та дослідження відомостей, необхідних для розгляду справ у цивільному, господарському, адміністративному та кримінальному судочинстві, на договірній основі із сторонами судового процесу; 2) вивчення ринку, пошук і збір інформації з відкритих джерел з метою підготовки ділових переговорів замовника, з’ясування фінансової платоспроможності, майнового стану та благонадійності потенційних ділових партнерів;3) з’ясування біографічних та інших даних, що характеризують особу, стосовно окремих громадян (за їхньої письмової згоди) при укладенні ними трудових та інших договорів із замовником приватних детективних (розшукових) послуг (зайняття в нього відповідної вакантної посади), виявлення їхніх ділових зв’язків, у тому числі з конкурентами замовника, в Україні і за кордоном; 4) пошук осіб, місцезнаходження яких невідоме, з’ясування причин та обставин їх зникнення, можливостей і умов їх повернення, розшук осіб, які втратили родинні або дружні зв’язки; 5) розшук зниклого (втраченого або викраденого) майна, предметів і тварин; 6) здійснення заходів з відтворення втраченої (зниклої) інформації з питань законних прав та інтересів замовника; 7) пошук і збір даних, які можуть бути приводом або підставою для звернення замовника приватних детективних послуг до правоохоронних органів або до суду з метою захисту його законних прав та інтересів; 8) виявлення фактів незаконного (несанкціонованого) збирання з метою використання відомостей, що становлять комерційну таємницю замовника, або їх розголошення, а також фактів незаконного (несанкціонованого) збирання конфіденційної інформації стосовно фізичних осіб; 9) пошук, виявлення та фіксування фактів незаконного використання прав інтелектуальної власності, що належать замовнику, а також випадків недобросовісної конкуренції; 10) пошук боржників та осіб, які ухиляються від виконання своїх договірних зобов’язань; 11) забезпечення захисту інформації з обмеженим доступом (комерційної, промислової, професійної таємниці) замовника приватних детективних (розшукових) послуг.
Становлення в Україні приватної детективної діяльності є незворотним процесом. Свідченням цьому є розробка та подання на розгляд парламенту України декількох законопроектів про детективну діяльність з визначенням основних підстав її здійснення, переліку послуг, які мають надавати суб’єкти такої діяльності, контролю та відповідальності за її здійсненням. Штучне і тривале стримування легалізації детективної діяльності завдає непоправної шкоди не тільки вже існуючим суб’єктам приватної детективної діяльності та охочим займатися таким видом підприємництва, а й інтересам громадян, які потребують подібних послуг, а також державним інтересам та іміджу України на міжнародній арені. Тому в Україні назріла необхідність якнайшвидшого прийняття Закону «Про приватну детективну (розшукову) діяльність»

ВИСНОВКИ
У висновках даного дослідження наведено теоретичне узагальнення, а також удосконалено та дістало подальшого вирішення завдання, що полягало у виявленні комплексу теоретичних і практичних проблем здійснення детективної діяльності в Україні, наданні науково-практичних пропозицій по вдосконаленню національного законодавства і практики його застосування. Найсуттєвішими з них вважаються наступні:
Встановлено, що держава з моменту свого виникнення намагалася монополізувати розшукову діяльність у своїх власних інтересах, а тому переважна більшість історичного матеріалу присвячена саме державному розшуку (розвідці, контррозвідці, політичному та карному розшуку). Державний розшук, на підставі якого згодом виникла наука «оперативно-розшукова діяльність» та приватна детективна діяльність являються взаємопов’язаними суспільними явищами та мають одну спільну історію, оскільки перша являється родоначальником другої (методи, які використовуються сьогодні в ОРД майже ідентичні методам, що застосовують приватні детективи у своїй професійній діяльності). 
Визначено, що сьогодні поступово відбувається процес становлення інституту приватної детективної діяльності в Україні. Починаючи з 2000 року, законодавцем розроблено, зареєстровано та подано на голосування більше десятка законопроектів, регламентуючих порядок організації та здійснення приватної розшукової діяльності в нашій державі, більшість з яких не отримали необхідної кількості голосів у парламенті. Виключенням є хіба що останній проект Закону України «Про приватну детективну (розшукову) діяльність», зареєстрований у Верховній Раді України 28 грудня 2015 року під № 3726, за який віддали свої голоси більшість народних депутатів.
Встановлено, що передумовою для існування будь-якого інституту в науці є відповідне законодавство, що його регламентує. Для інституту приватної детективної діяльності таким регламентуючим нормативно-правовим актом повинно бути Законодавство про приватну детективну діяльність, яке сьогодні перебуває в процесі становлення та розвитку.
Вироблено наступні ознаки приватної детективної діяльності: 1) приватна детективна діяльність являє собою систему гласних і негласних приватних розшукових дій; 2) приватна детективна діяльність може проводитися виключно визначеними у Законі суб’єктами – приватними детективами та об’єднаннями приватних детективів; 3) приватна детективна діяльність провадиться виключно на замовлення замовника та згідно з договором про надання приватних детективних (розшукових) послуг; 4) приватна детективна діяльність здійснюється з метою захисту законних прав та інтересів замовників; 5) при здійсненні приватної детективної діяльності можливе застосування спеціальних технічних засобів з метою фіксації результатів цієї діяльності та 6) приватна детективна діяльність провадиться виключно у випадках та в порядку, передбачених законодавством про приватну детективну (розшукову) діяльність.
Запропоновано для розкриття повної сутності приватної детективної діяльності визначити останню, як систему гласних і негласних приватних розшукових дій, які провадяться суб’єктами цієї діяльності на платній договірній основі з метою захисту законних прав та інтересів замовників через надання їм детективних послуг із застосуванням спеціальних технічних засобів у випадках та в порядку, передбачених законодавством.
Встановлено, що сьогодні в усіх цивілізованих промислово розвинених демократичних країнах світу приватна детективна діяльність є однією з потужних галузей, створюючи при цьому серйозну конкуренцію державним правоохоронним структурам. Більше того, у таких країнах, як Франція та США,  в яких приватна детективна діяльність виникла ще у середині ХІХ ст., поступово сформувалися власні «школи приватного розшуку» зі своїми правилами, методами та прийомами розшукової роботи. В даному контексті доцільно дослідити досвід створення та функціонування приватних детективних інституцій, зокрема, у Франції, США та Великобританії.
Визначено, що наявність професійного конкурентоспроможного приватного розшукового інституту чинить позитивний вплив на криміногенну ситуацію  в країні,  оскільки, по-перше, надає допомогу правоохоронним органам у розслідуванні правопорушень та, по-друге, певним чином розвантажує правоохоронні органи від розгляду справ, пов’язаних, зокрема, з розшуком осіб чи зниклого (викраденого/втраченого) майна, наданням послуг консультаційного характеру, збором відомостей про фізичну/юридичну особу тощо.
Запропоновано під правовідносинами у приватній детективній діяльності розуміти специфічну частину суспільних відносин, що виникають, розвиваються і припиняються за наявності певних юридичних фактів, визначених законодавством про приватну детективну діяльність та іншими законодавчими і відомчими нормативними актами, за допомогою яких суб’єкти таких відносин реалізують свої повноваження, спрямовані на досягнення конкретного результату з метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб.
Запропоновано під суб’єктом правовідносин у приватній розшуковій діяльності розуміти одну зі сторін цих правовідносин, що пов’язана з протилежною стороною особливим механізмом суб’єктивних прав та обов’язків (правовий зв’язок) унаслідок реалізації норм законодавства про приватну детективну діяльність.
Встановлено, що суб’єктами правовідносин у приватній детективній діяльності являються: 1) приватні детективи та об’єднання приватних детективів;2)замовники, тобто фізичні або юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, в інтересах яких здійснюється приватна детективна діяльність (ст. 1 Законопроекту); 3)	державні органи та посадові особи, наділені державно-владними повноваженнями на прийняття відповідних юридичних рішень (наприклад, судові та правоохоронні органи); 4)підприємства, установи, організації усіх форм власності; 5)	органи місцевого самоврядування; 6) фізичні особи (громадяни України, іноземці, особи без громадянства).
Зроблено висновок, що початком виникнення правовідносин у приватній детективній діяльності є: 1) між суб’єктами приватної детективної діяльності та замовником – укладання договору про надання приватних детективних (розшукових) послуг (п. 1, п. 7 ч. 3 ст. 12 Законопроекту); 2) між суб’єктами приватної детективної діяльності та фахівцями в певній галузі знань, які залучаються до участі у приватній детективній діяльності з метою надання письмових висновків та усних консультацій – укладання договору про надання ними відповідної професійної допомоги (наприклад, договір про надання правової допомоги), консультації, висновку (п. 6 ч. 1 ст. 13 Законопроекту);  3)між суб’єктами приватної детективної діяльності та органами державної влади, органами місцевого самоврядування – звернення із запитом в рамках договору про надання приватних детективних (розшукових) послуг до відповідних посадових чи службових осіб, підприємств, установ, організацій, громадських об’єднань з метою отримання необхідної інформації (п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 13, ч. 3 ст. 15 Законопроекту); 4) між суб’єктами приватної детективної діяльності та конфідентами – під час надання завдання в рамках договору про надання приватних детективних (розшукових) послуг, укладеного з замовником (ч. 1 ст. 13 Законопроекту); 5)між суб’єктами приватної детективної діяльності та особами, стосовно яких провадяться приватні розшукові дії – укладання договору про надання приватних детективних (розшукових) послуг та отримання згоди Об’єкта на проведення стосовно нього приватних розшукових дій гласного чи негласного характеру (п. 3 – 5, п. 8 ч. 1 ст. 13, ч. 3 ст. 15 Законопроекту); 6)між суб’єктами приватної детективної діяльності та особами, які здійснюють контроль за цією діяльністю – в разі настання правових наслідків через порушення вимог законодавства про приватну детективну діяльність  (ч. 3 ст. 14 Законопроекту).
Встановлено, що приватний детектив під час здійснення своєї професійної діяльності в багатьох випадках зазнає не меншого, а іноді й навіть більшого ризику, ніж журналіст або адвокат, оскільки на відміну від останніх, які здебільшого є публічними особами, добуває інформацію із застосуванням негласних методів роботи. Враховуючи викладені вище обставини, доцільно було б після прийняття Закону України «Про приватну детективну (розшукову) діяльність» доповнити КК України відповідною нормою, яка передбачала б настання кримінальної відповідальності за посягання на життя, здоров’я та майно суб’єктів приватної детективної діяльності та їх близьких родичів.
Встановлено, що законодавцем зовсім не приділено уваги питанню належного контролю та нагляду за законністю застосування спеціальних технічних засобів та негласних методів роботи суб’єктами приватної детективної діяльності, що може призвести до чисельних порушень конституційних прав і свобод громадян (перевіряємих осіб) при провадженні приватних розшукових дій. Без вирішення даної проблеми, подальше здійснення приватної розшукової діяльності видається вкрай складним, суперечливим та небезпечним. 
З’ясовано, що становлення в Україні приватної детективної діяльності є незворотним процесом. Свідченням цьому є розробка та подання на розгляд парламенту України декількох законопроектів про детективну діяльність з визначенням основних підстав її здійснення, переліку послуг, які мають надавати суб’єкти такої діяльності, контролю та відповідальності за її здійсненням. Штучне і тривале стримування легалізації детективної діяльності завдає непоправної шкоди не тільки вже існуючим суб’єктам приватної детективної діяльності та охочим займатися таким видом підприємництва, а й інтересам громадян, які потребують подібних послуг, а також державним інтересам та іміджу України на міжнародній арені. Тому в Україні назріла необхідність якнайшвидшого прийняття Закону «Про приватну детективну (розшукову) діяльність»
Встановлено, що під взаємодією суб’єктів приватної детективної діяльності та правоохоронних органів слід розуміти обопільну (сумісну) діяльність: приватно-розшукову та державну правоохоронну, яка полягає в узгоджених діях детектива та державних правоохоронних органів, на основі взаємодопомоги (взаємної підтримки) для досягнення спільної мети забезпечення громадської безпеки, захисту законних прав та інтересів громадян, виключно в межах законів та підзаконних актів, що регулюють вищевказані види діяльності. Елементами відповідної взаємодії являються два види діяльності: 1) приватна детективна діяльність; 2) правоохоронна діяльність.
Відповідно до положень ст. 4 Законопроекту суб’єктами приватної детективної (розшукової) діяльності являються: 1) приватний детектив; 2) об’єднання приватних детективів. Приватний детектив зобов’язаний здійснювати співпрацю з правоохоронними органами по наступних напрямках: 1. Забезпечення безпеки країни. 2. Охорона правопорядку та боротьба зі злочинністю. 3. Захист прав та законних інтересів, забезпечення економічної безпеки фізичних та юридичних осіб. 4. Захист прав та законних інтересів приватних детективів, забезпечення особистої безпеки. 5. Розшук злочинців, що переховуються від органів досудового розслідування та суду, а також безвісно зниклих осіб. 6. Розшук викраденого чи втраченого майна будь-якої форми власності.

СПИСОК ВИКОРИСТАНИХ ДЖЕРЕЛ
1. Конституція України: Закон України від 28 черв. 1996 р. № 254к/96 -ВР. URL: http://zakon2.rada.gov.ua/ laws/show/254к/96-вр. (дата звернення: 20.11.2019).
2. Про засади внутрішньої і зовнішньої політики: Закон України від 01 липня 2010р. № 2411VI.  URL: http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/T102411.html  (дата звернення: 20.11.2019).
3. Француз А. Й. Вступне слово / Теоретико-правові засади становлення, розвитку та діяльності інституту приватних детективів: вітчизняна та зарубіжна практика: тези міжнар. наук.-практ. конф. Київ: КРОК, 2017. С. 4 – 16.
4. Літвінова І.Ф. Деякі історичні аспекти оперативно-розшукової діяльності. Наукові праці Національного авіаційного університету. Сер .Юридичний вісник «Повітряне і космічне право».  2019. №3 (52). С.145-150.
5. Бандурка О. М. Оперативно-розшукова діяльність: підручник.  Харків: Вид-во Нац. ун-ту внутр. справ, 2002.  Ч. 1. 336 с.
6. Землянов В. М. Основы сыскного ремесла.  Минск: Харвест, 2004. 304 с.
7. Пиджаренко А. М. История и тайны уголовного и политического сыска.  Київ: Юринформ, 1994.  339 с.
8. Пиджаренко А. М. Исторические aспекты уrоловного и политическоrо сыска.  Бюл. по обмену опытом работы МВД Украины.  1994. № 113/114. С. 39 – 44.
9. Мулукаев В., Полубинский Р. Сказ о сыске. Сов. милиция. 1990. № 1. С. 92 – 93.
10. Пиджаренко А. М. История и тайны сыска на Украине-Руси. Київ, 1994.  400 с.
11. Софроненко К.А. Общественно-политический строй и право Галицко-Волынской Руси ХІ-ХІП вв.  Москва, 1955. 140 с.
12. Юшков С. В. Общественно-политический строй и право Киевского государства. Москва, 1949.  546 с.
13. Пашук А. Й. Суд і судочинство на Лівобережній Україні в XVII- ХVІП cт. (1648-1782).  Ленінград, 1967. 177 с.
14. Сідак В. С., Степанов В. С. З історії української розвідки та контррозвідки.  Київ, 1994.  201 с.
15. Яворницький Д. І. Історія запорозьких козаків: у З т. Київ: Наук. думка, 1990. Т. 1. 592 с.
16. Памятники русского права. / под. ред. К. А Софроненко. Соборное Уложение царя Алексея Михайловича 1649 года. Москва, 957.  Вып. 6. 503 с.
17. Линовский В. А. Oпыт исторических розысканий о следственном уголовном судопроизводстве в России.  Новое изд., перепеч. с изд. 1849 г.  Москва, 2001.  240 с.
18. Полное собрание законов Российской империи. Санкт-Петербург, 1838. Т. 27. № 20406.  802 с.
19. Частный сыск в царской России. URL: mahrov.4bb.ru/viewtopic.php?id=8838  (дата звернення: 21.11.2019).
20. В.М.Шеніков. Правові витоки карно-розшукової служби України (історичний аспект). зб.: Теорія оперативно-службової діяльності. Львів, 2000.  С. 305 – 306.
21. О.В.Тимощук. Охоронний апарат Української держави (квітень-грудень 1918р.). Харків, 2000. 462 с.
22. Леоненко І. В. Становлення та розвиток інституту приватної детективної діяльності в Україні. Теоретико-правові засади становлення, розвитку та діяльності інституту приватних детективів: вітчизняна та зарубіжна практика: тези міжнар. наук.-практ. конф. Київ: КРОК, 2017. С. 120 – 123.
23. Леоненко І. В. Законодавче забезпечення приватної детективної діяльності: становлення, сучасний стан, шляхи удосконалення та перспективи. Правничий вісник Університету «КРОК».  2016.  № 24. С. 189 – 195.
24. Про оперативно-розшукову діяльність: Закон України від 18.02.1992 № 2135-XII. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/2135-12 (дата звернення: 21.11.2019).
25. Юридична енциклопедія. В 6 т. Т. 2. Київ: Укр. енциклопедія, 1998. 744 с.
26. Великий енциклопедичний юридичний словник / за ред. Ю. С. Шемшученко.  Київ: Юрид. Думка, 2007.  990 с.
27. Про приватну детективну (розшукову) діяльність: Проект Закону України № 3726 від 28 грудня 2015 року URL: w1.c1.rada.gov.ua/pls/zweb2/webproc4_1?pf3511=57580 (дата звернення: 21.11.2019).
28. Кримінальний процесуальний кодекс України. Науково-практичний коментар / За загальною редакцією професорів В.Г. Гончаренка, В.Т. Нора, М.Є. Шумила. Київ: Юстиніан, 2012. 1224 с.
29. Науково-практичний коментар Кримінального кодексу України / за ред. М.І. Мельника, М.І. Хавронюка. 9-те вид., переробл. та допов.  Київ: Юридична думка, 2012. 1316 с.
30. Голіна В.В., Головкін Б.М. Кримінологія: Загальна та Особлива частини. Навчальний посібник.  Харків: Право, 2014. 513 с.
31. Філософія: підруч. / за заг. ред. М. І. Горлача, В. Г. Кременя, В. К. Рибалка.  Харків, 2001. 672 с.
32. Коршунов А. М. Оrражение, деятельность, познание. Москва, 1979. 216 с.
33. Криміналістика. Друге видання . Підручник / А.В. Кофанов, П.Д. Біленчук, В.К. Лисиченко. Київ: Національна академія внутрішніх справ, 2013.  228 с.
34. Землянов В. М., Цминский И. Н. Основы частной детективной (сыскной) деятельности: учебно-методическое пособие. Киев: Освита Украины, 2017. 590 с.
35. Code de la sécurité intérieure: dernière modification: 18 février 2016. URL: https://www.legifrance.gouv.fr/affichCode.do;jsessionid=F03DA294C7410B7B53FF272903CDD7A1.tpdila23v_1?cidTexte=LEGITEXT000025503132&dateTexte=20120618 (дата звернення: 24.11.2019).
36. 	La profession en 53 points essentiels. Centre d’information sur les détectives et enquêteurs privés: веб-сайт. URL: http://ufedp.online.fr (дата звернення: 24.11.2019).
37. Formation élitiste & diplôme prestigieux. Union Fédérale des Enquêteurs de droit privé: веб-сайт. URL: enqueteur.gandi-site.net/(дата звернення: 28.11.2019).
38. Черков В. О. Приватна детективна діяльність в розвинутих країнах світу. Вісник Луганського державного університету внутрішніх справ імені Е. О. Дідоренка. 2010. Вип. 2. С. 248-259 URL: http://www.irbis-nbuv.gov.ua/cgi-bin/irbis_nbuv/cgiirbis_64.exe?I21DBN=LINK&P21DBN=UJRN&Z21ID=&S21REF=10&S21CNR=20&S21STN=1&S21FMT=ASP_meta&C21COM=S&2_S21P03=FILA=&2_S21STR=Vlduvs_2010_2_35 (дата звернення: 29.11.2019).
39. How to Become a Private Investigator. URL: https://www.lowkeypi.com/how-to-become-a-private-investigator/(дата звернення: 09.12.2019).
40.	A State by State Guide on How to Become a Private Investigator URL: https://privateinvestigatoredu.org/ (дата звернення: 11.12.2019).
41. 	Чорний О. Ю. Міжнародний досвід взаємодії держави та недержавних органів забезпечення безпеки суб’єктів господарювання та його застосування в Україні. Вісник Харківського національного технічного університету сільського господарства імені Петра Василенка. 2012. Вип. 125: 15-річчю ННІ Бізнесу і менеджменту присвячується URL: http://www.khntusg.com.ua/uk (дата звернення: 12.12.2019).
42. История создания частных детективных агентств в мире: проект «Безопасность для всех» ; источник: siskar.ru. 20.11.2008 URL: sec4all.net/modules/myarticles/article.php?storyid=374 (дата звернення: 12.12.2019).
43. Частный детектив Англии, Германии, Франции и США – кто он? URL:http://detektives.ru/stati/chastnyiy-detektiv-frantsii-germanii-anglii-i-ssha.html  (дата звернення: 16.12.2019).
44. Regulation of Private Investigations. Security Industry Authority: URL: http://www.sia.homeoffice.gov.uk/Pages/licensing-private-investigations.aspx (дата звернення: 16.12.2019).
45. Raising standards, inspiring trust… and lobbying for change URL: https://www.theabi.org.uk/  (дата звернення: 16.12.2019).
46.	Detective privado. Wikipedia : la enciclopedia libre URL: https://es.wikipedia.org/wiki/Detective_privado (дата звернення: 16.12.2019).
47.	Quieres ser detective?  Asociacion Profesional de Detectives Privados de Espana.–22.03.2010: веб-сайт. URL: http://www.apdpe.es/^quieres-ser-detective (дата звернення: 17.12.2019).
48.	Codigo Deontologico. Asociacion Profesional de Detectives Privados de Espana.–13.12.2010: веб-сайт. URL: http://www.apdpe.es/codigo-deontologico (дата звернення: 17.12.2019).
49. Vademecum operativo: Disposizioni operative per l’attuazione del Decreto Ministeriale 1.12.2010, nr. 269, in materia di capac tecnica e qual dei servizi degli istituti di vigilanza ed investigazione privata.  59 p. URL: http://img.poliziadistato.it/docs/VADEMECUM%200PERATIV0%20definitivo.pdf  (дата звернення: 17.12.2019).
50. Investigatore privato (ordinamento italiano). Wikipedia: l’enciclopedia libera URL: https://it.wikipedia.org/wiki/Investigatore_privato_(ordinamento_italiano) (дата звернення: 17.12.2019).
51.Право на повагу до приватного і сімейного життя URL: https://uk.wikipedia.org/wiki/Право_на_повагу_до_приватного_і_сімейного_життя  (дата звернення: 21.12.2019).
52.   Про Службу безпеки України: Закон України  від 25.03.1992 № 2229-XII URL: http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/2229-12/page (дата звернення: 21.12.2019).
53. Про адвокатуру та адвокатську діяльність: Закон України  від 05.07.2012 № 5076-VI URL: http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/5076-17/page  (дата звернення: 21.12.2019).
54. Кримінальний кодекс України URL: http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/2341-14 (дата звернення: 21.12.2019).
55. Про інформацію: Закон України від 02 жовт. 1992 р. №2658-ХІІ. URL: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/2657-12 (дата звернення: 21.12.2019).
56. Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України №2-рп/2012 від 20.01.2012 року: Конституційний Суд України. URL: http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/v002p710-12 (дата звернення: 21.12.2019).
57. Цивільний кодекс України від 16.01.2003 № 435-IV. URL: http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/435-15 (дата звернення: 22.12.2019).
58. Сімейний кодекс України  від 10.01.2002 № 2947-III. URL:  https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/2947-14 (дата звернення: 22.12.2019).
59. Кримінальний процес: підручник / За заг. ред. В. В. Коваленка, Л. Д. Удалової, Д. П. Письменного. Київ: Центр учбової літератури, 2013.  554 с.
60. Даниленко С. К. Поняття, зміст детективних послуг та перспективи їх розвитку в Україні. Південноукраїнський правничий часопис: наук. журн.  Одес. держ. ун-т внутр. справ. 2015.  № 3. С. 84 – 86.
61. Ковальський В. Приватний детектив. Іменем закону: веб-сайт. URL: http://www.imzak.org.ua/articles/article/id/2136 (дата звернення: 23.12.2019).
62.  Юридична енциклопедія. В 6 т.Т. 2 . Київ: Укр. енциклопедія, 1999.744 с.
63. Великий енциклопедичний юридичний словник / За ред. Ю.С. Шемшученко. Київ: Юрид. думка, 2007.  992 с.
64. Солнишкова О.В. Співвідношення приватної охоронної та детективної та правоохоронної діяльності . Журнал российского права. 2001.  № 9.  С. 17 – 20.
65. Бондаручук Ю., Марущак А. Безпека бізнесу: організаційно-правові аспекти.  Київ: Скіф, 2008.  237 с.
66. О частной детективной и охранной деятельности в Российской Федерации. Закон РФ от 11.03.1992 № 2487-1 URL : http://www.consultant.ru/document/cons_doc_LAW_385/ (дата звернення: 23.12.2019).
67. Ситдикова Л.Б. Інформаційний зміст детективних послуг: цивільно-правовий аспект. URL:http// www.center-bereg.ru/m1678.html (дата звернення: 25.12.2019).
68. Пунда О. Приватна охоронна та детективна діяльність(перспективи правового регулювання). Вісник Львівського університету.  2009.  № 48.  С. 151 – 159.
69. Проект Закону України «Про приватну детективну діяльність» № 2120 від 25 лютого 2008 р. (автор – народний депутат В. Мойсик) URL: http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/1556-18  (дата звернення: 21.11.2019).
70. Директива 2006/123/ЄС Європейського Парламенту і Ради Європи «Щодо послуг на внутрішньому ринку» : Страсбург, 12 грудня 2012 року. URL : http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/994_906 (дата звернення: 23.12.2019).
71.	Наказ Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28 липня 2010 р. № 327 «Про затвердження Національного класифікатору України ДК 003:2010» URL: http://hrliga.com/docs/KP-2010_r2z.htm (дата звернення: 24.12.2019).
72.	Довідник кваліфікаційних характеристик професій працівників «Безпека господарської діяльності підприємства, установи, організації»: офіційне видання / розроб. Державною установою Науково-дослідний інститут соціально-трудових відносин Міністерства соціальної політики України за участю фахівців Всеукраїнської організації Український союз промисловців і підприємців, Університету економіки та права «КРОК» та ін. Київ, 2011. 41 с. 
73.	Національний класифікатор України: Класифікація видів економічної діяльності: Наказ Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 11.10.2010 року № 457. URL : http://sfs.gov.ua/dovidniki--reestri--perelik/pereliki-/128651.html(дата звернення: 24.12.2019).
74. Курило В. І. Організаційно-правові засади надання охоронних послуг: автореф.дис. на здобуття наук. ступеня канд. юрид. наук: 12.00.07.  Ірпінь, 2002.  20 с. 
75. Ивахин А. Е., Прыгунов П. Я. Оперативная деятельность и вопросы конспирации в работе спецслужб (По материалам открытой печати и литературы). Т. 1. Изд. 2-е, стереотип. Киев.: КНТ, 2008. 408 с.
76. Академічний тлумачний словник української мови (1970 - 1980). URL: http://sum.in.ua/s/poshuk (дата звернення: 26.121.2019).
77. Соціологія: підручник / Н. П. Осипова та ін.; за ред. Н. П. Осипової. Київ: Юрінком Інтер, 2003. 336 с.
78. Соціальні стосунки. ВікіпедіЯ: веб-сайт URL: https://uk.wikipedia.org/wiki/Соціальні_стосунки  (дата звернення: 28.12.2019).
79. Правовідносини. ВікіпедіЯ: веб-сайт URL: https://uk.wikipedia.org/wiki/Правовідносини (дата звернення: 28.12.2019).
80. Суд, правоохоронні та правозахисні органи України: навч. Посіб. / B.C. Ковальський  та ін.Київ: Юрінком Інтер, 2002.  320 с.
81. Правоохоронні органи ВікіпедіЯ: веб-сайт URL: https://uk.wikipedia.org/Правоохоронні органи  (дата звернення: 29.12.2019).
82. Про участь громадян в охороні громадського порядку і державного кордону : Закон України  від 22.06.2000 № 1835-III. URL: http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/1835-14 (дата звернення: 29.12.2019).

Додаток А

                        ДОГОВІР №_____________
про надання приватних детективних (розшукових) послуг

      м. Київ	«____» ______________2018р.
	
Виконавець: _______________________________________________________________________
(повна назва суб’єкта приватної детективної (розшукової) діяльності)
Замовник: _______________________________________________________________________                                                    (повне найменування Замовника)
в особі ______________________________________________________________________                                    (посада, прізвище, ім’я та по-батькові представника Замовника)

який діє на підставі _______________ _______________________________________
                                              (наказ, якщо це керівник; довіреність, якщо інша особа , вказати № і дату видачі довіреності )

з другої сторони, в подальшому при спільному згадуванні іменовані «Сторони», а кожен окремо «Сторона», керуючись положеннями чинного законодавства, уклали цей Договір про надання послуг (далі – Договір) про наступне:

1. ПРЕДМЕТ ДОГОВОРУ
1.1. Виконавець, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, надає Замовнику послуги у вигляді  пошуку, збирання та фіксації фактів вчинення адміністративних правопорушень, передбачених статтями 172-4 – 172-9 КУпАП (далі – корупційні правопорушення)_______________________________________________________
(посада, прізвище, ім’я та по-батькові особи, відносно якої проводяться заходи)
в подальшому іменуємого «Об’єкт», а також інших даних про протиправну діяльність Об’єкта, які можуть бути приводом або підставою для звернення Замовника до правоохоронних органів або до суду з метою захисту прав і свобод громадян, а також інтересів держави від протиправних посягань (далі – послуги).
1.2. Замовник забезпечує Виконавця усією наявною в нього інформацією, необхідною для надання послуг за цим Договором.
1.3. Сторони встановлюють, що Виконавець приступає до виконання цього Договору після отримання від Замовника документів передбачених пунктом 3.2 цього Договору.

2. ПРАВА ТА ОБОВ’ЯЗКИ СТОРІН

2.1. Кожна сторона Договору зобов'язується виконувати обов'язки, покладені на неї Договором, та сприяти іншій стороні у виконанні її обов'язків.

2.2.  Виконавець зобов’язується:
2.2.1. Своєчасно та на висококваліфікованому рівні надати Замовнику послуги, визначені цим Договором.
2.2.2.  Після закінчення або у випадку дострокового розірвання даного Договору передати Замовникові всі матеріали, документи, які були отримані від Замовника в процесі виконання даного Договору, передані Замовнику у друкованому (письмовому) вигляді та/або на електронних носіях інформації.
2.2.3. На вимогу Замовника інформувати про поточний стан надання послуг у терміни та способом, встановлені сторонами за взаємною згодою (по телефону, факсу, за допомогою електронної пошти тощо).
2.3. Виконавець має право:
2.3.1.  Вимагати від Замовника сприяння щодо надання послуг.
2.3.2. Запитувати у Замовника необхідну для надання послуг у рамках даного Договору інформацію, при цьому Замовник має право відмовити Виконавцеві в наданні такої інформації, якщо вона містить комерційну таємницю або відомості особистого (приватного) характеру, з метою охорони конфіденційної інформації. У випадку неможливості повного та якісного надання послуг через ненадання зазначеної інформації Виконавець негайно повинен повідомити про це Замовника. 
2.3.3. Самостійно визначати  місце надання послуг.
2.3.4. Вимагати оплати наданих послуг відповідно до умов даного Договору.
2.4. Замовник зобов’язаний:
2.4.1. Своєчасно приймати за Актом приймання-передачі  надані послуги від Виконавця, які відповідають умовам цього Договору. 
2.4.2. Своєчасно оплачувати надані Виконавцем послуги у розмірі та в строки, передбачені даним Договором, за умови надання Виконавцем послуг.
2.4.3. Протягом 1 (одного) календарного дня з моменту укладення Договору надати Виконавцеві відомості та документи (в разі наявності), які стали приводом для здійснення приватних детективних (розшукових) заходів відносно Об’єкта. 
2.4.4. Забезпечити Виконавця іншою інформацією, необхідною для надання послуг за цим Договором. 
2.5. Замовник має право:
2.5.1. Контролювати хід виконання та/або якість надання послуг Виконавцем. Замовник має право доручати проведення такого контролю третій Стороні, завчасно попередивши про це Виконавця.
2.5.2. Одержувати від Виконавця всю необхідну інформацію про послуги, що надаються.
5.3.3. Вимагати своєчасного надання послуг.

3. ЦІНА ПОСЛУГ ТА ПОРЯДОК розрахунків
3.1. Вартість послуг, наданих за цим Договором за домовленістю Сторін складає 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок без ПДВ.
3.2. Сторони домовились, що Замовник здійснює оплату по даному Договору в наступному порядку:
- аванс в розмірі 5 000 (п’ять тисяч) гривень 00 копійок без ПДВ – протягом 3-х банківських днів з моменту підписання даного Договору та надання Виконавцем рахунку-фактури.
3.3. Остаточний розрахунок, в розмірі 5 000 (п’ять тисяч) гривень 00 копійок без ПДВ, Замовник проводить протягом 3-х банківських після надання послуг передбачених цим Договором, на підставі рахунку-фактури Виконавця.
3.4. Замовник не позбавляється права провести розрахунок у повному обсязі  в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок без ПДВ протягом 3-х банківських днів з моменту підписання даного Договору та надання Виконавцем рахунку-фактури.
2.5. Оплата послуг, передбачених цим Договором, здійснюється у національній валюті шляхом перерахування коштів за наступними реквізитами:

ЄДРПОУ 40686718
П/р: 26001008070021
Банк отримувача: ПАТ «ОЩАДБАНК»
МФО банку 320627

4. ПОРЯДОК ВИКОНАННЯ ТА ПРИЙМАННЯ ПОСЛУГ 

4.1. Виконавець надає послуги Замовнику особисто. Одночасно Виконавець має право за згодою Замовника залучити до надання послуг  інших осіб, залишаючись відповідальним перед Замовником за результат їхньої роботи. Залучення інших осіб до надання послуг повинно здійснюватися у повній відповідності з умовами цього Договору.
4.2. Передача результатів послуг Виконавця здійснюється усно або за допомогою матеріальних носіїв інформації, зокрема, на папері, USB флеш-накопичувачі, оптичному компакт-диску, які надаються Замовником. 
4.3. З метою підтвердження факту надання послуг Виконавцем Сторони складають відповідний Акт приймання-передачі наданих послуг, що є достатньою підставою для здійснення остаточного розрахунку з Виконавцем у відповідності з п. 3.3 Договору.
4.4. Виконавець надає Замовникові два екземпляри підписаного Акту прийому-передачі наданих послуг  протягом 3-х  календарних днів після закінчення надання послуг.
4.5. Замовник зобов’язується підписати надані Виконавцем два екземпляри Акту прийому-передачі  наданих послуг не пізніше 3-х календарних днів з моменту надання їх оригіналів Замовникові Виконавцем і у вищезазначений строк надати один підписаний екземпляр Акту приймання-передачі  наданих послуг Виконавцеві. У випадку ненадання у вищезазначений строк Виконавцеві підписаного Акту, послуги будуть вважатися прийнятими, наданими належним чином і такими, що підлягають оплаті Замовником. 
4.6. У випадку дострокового надання послуг Виконавець має право достроково передати результати роботи Замовнику.

5. СТРОКИ НАДАННЯ ПОСЛУГ 

5.1. Початком надання послуг вважається дата підписання даного Договору та надання Замовником  Виконавцю відомостей, що вказані в п. 2.4.3.
5.2. Датою надання послуг в повному обсязі є дата підписання Акту приймання-передачі наданих послуг. 
5.3. Виконавець зобов’язується передати Замовникові виконані належним чином в повному обсязі результати завдання у строк, що становить _______________________________________________________________________         (за домовленістю сторін, в залежності від характеру та складності послуги)
 календарних днів з дня надання Замовником документів та відомостей, передбачених п. 2.4.3 цього Договору, надходження коштів (авансу) на рахунок Виконавця.
5.4. Кожна із Сторін має право у будь-який час розірвати цей Договір, письмово (рекомендованим листом) або за допомогою інших засобів зв’язку (телефоном, факсом, електронною поштою), попередивши іншу Сторону за 3 (три) календарні дні до бажаної дати розірвання. Моментом повідомлення прийнято вважати дату одержання листа, факсу, повідомлення електронною поштою будь-якої із Сторін або дату телефонних переговорів між Сторонами. Відповідно, дата розірвання Договору наступає по закінченню 3 (трьох) календарних днів з моменту одержання листа про розірвання Стороною.
5.5. Замовник має право розірвати Договір в односторонньому порядку не дотримуючись строків, встановлених в п. 5.4 цього Договору, якщо:
а) Виконавець порушив умови п. 2.2.1 –  2.2.2 цього Договору;
б) Виконавець завдав збитків або порушив комерційні інтереси Замовника.
в) При наявності поважних причин, таких як припинення повноважень Об’єкта на відповідній посаді, притягнення Об’єкта до кримінальної відповідальності за підозрою у вчиненні корупційних правопорушень, засудження Об’єкта за вчинення умисного тяжкого чи особливо тяжкого злочину  тощо. При цьому Замовнику не повертається аванс  в розмірі 5 000 (п’яти тисяч) гривень 00 копійок без ПДВ, а Виконавець, в разі отримання ним попередньої оплати за послуги в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок без ПДВ згідно п. 3.4 цього Договору, зобов’язується повернути надлишково сплачені Замовником кошти в розмірі 5 000 (п’ять тисяч) гривень 00 копійок без ПДВ протягом 3 (трьох) календарних днів після розірвання цього Договору.

6. ВІДПОВІДАЛЬНІСТЬ СТОРІН ТА ВИРІШЕННЯ СПОРІв

6.1. У разі невиконання або неналежного виконання обов’язків, передбачених цим Договором, Сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства України, якщо інше не зазначено у відповідних додаткових угодах до цього Договору.
6.2. Сторони не несуть жодної відповідальності за упущену вигоду, пов'язану з порушенням зобов’язань за цим Договором.
6.3. За порушення вимог пункту 7.1 цього Договору, одна Сторона зобов’язана сплатити іншій Стороні штраф у подвійному розмірі від передбачуваної Договором вартості наданих послуг, якщо такі дії завдали істотної шкоди діловій репутації однієї із Сторін та/або внаслідок вчинення таких дій сталися інші негативні наслідки правового характеру.
6.4. За порушення вимог пункту 7.1 цього Договору, якщо в наслідок таких дій було завдано істотної шкоди життю, здоров’ю чи майну однієї із Сторін або виникла реальна загроза настання таких суспільно небезпечних наслідків, Сторони несуть кримінальну відповідальність згідно чинного законодавства України
6.4. За порушення вимог пункту 7.3 цього Договору Виконавець зобов’язаний сплатити Замовнику штраф у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми Договору. 
6.5. У разі виникнення спорів з питань, передбачених цим Договором, Сторони вживатимуть всіх заходів до вирішення їх шляхом переговорів.
6.6. У разі неможливості вирішення вказаних спорів шляхом переговорів, вони  вирішуються в судовому порядку, відповідно до чинного законодавства України.

7. КОНФІдЕНЦІЙНІСТЬ

7.1. Сторони зобов’язуються не розголошувати третім особам будь-яку інформацію, що стала їм відомою у зв’язку з підписанням цього Договору та виконанням зобов’язань за ним без попередньої письмової згоди другої Сторони. Зобов’язання по конфіденційності, покладені на Сторони цим Договором є дійсними протягом всього строку дії Договору та  протягом 3 (трьох) календарних років після розірвання/припинення терміну його дії. Не вважається порушенням положень цього розділу Договору,  надання інформації третім особам за згодою Замовника, для реалізації п. 3.1. цього Договору.
7.2. Під конфіденційною інформацією розуміється будь-яка інформація, представлена Виконавцеві Замовником документально (у письмовій, електронній або усній формі), зокрема: наукові, ділові та комерційні дані, ноу-хау, формули, процеси, розробки, ескізи, фотографії, плани, малюнки, технічні вимоги, зразки звітів, моделі, списки клієнтів, дослідження, отримані дані, комп’ютерні програми, винаходи, ідеї, а також будь-яка інша інформація, що надається в рамках даного Договору; інформація, що міститься у даному Договорі та інформація про укладання та існування даного Договору.
7.3. Виконавець зобов’язується на вимогу Замовника, зокрема у випадку розірвання цього Договору або закінчення строку його дії, повернути та/або знищити усі передані йому копії документів, що посвідчують особу, а також методичні рекомендації та/або вказівки з вимогами до написання наукових досліджень, наукові статті, тези, звіти та матеріали, ділові та комерційні дані, розробки, дослідження, винаходи, ідеї тощо, передані Замовнику у друкованому (письмовому) вигляді та/або на електронних носіях інформації;
7.4. Інформація не буде вважатися конфіденційною та Сторони не будуть мати зобов’язань стосовно такої інформації, якщо вона відповідає хоча б одній із таких умов:
- вже була відома Виконавцеві та/або третім особам до укладання Договору;
- отримана легально від третьої особи поза зв’язком з цим Договором;
- розкрита за обґрунтованою письмовою вимогою державного органу, повноваження якого щодо отримання такої інформації, визначені чинним законодавством України;
- здобута із відкритих джерел та доступ до неї не обмежений;
- дозволена до розповсюдження з письмової  згоди однієї із Сторін.
7.5. Відносини Сторін за даним Договором щодо дотримання конфіденційності регулюються Угодою про збереження комерційної таємниці та  конфіденційної інформації, яку Сторони укладають одночасно з укладанням даного Договору. 

8. ФОРС мажор

8.1. Сторони звільняються від відповідальності за невиконання та/або неналежне виконання зобов’язань за цим Договором при виникненні обставин непереборної сили, таких як: прийняття державними органами нормативно-правових актів, що суттєво перешкоджають виконанню Договору, землетруси, повені, пожежі, тайфуни, урагани, воєнні дії, масові захворювання (епідемії, епізоотії), обмеження перевезень, заборона торговельних операцій з окремими країнами внаслідок застосування міжнародних санкцій, а також при виникненні інших подібних обставин, які не залежать від волі Сторін (надалі – «Форс-Мажорні Обставини»).
8.2. Сторона, що піддалася впливу обставин непереборної сили, зобов‘язана повідомити про це іншу Сторону, протягом п’яти днів з дня настання таких обставин.
8.3. У випадках настання Форс-Мажорних Обставин строк виконання Сторонами зобов’язань за цим Договором подовжується пропорційно часу, протягом якого діють такі Форс-Мажорні Обставини та/або їх наслідки.
8.4. Сторона, що посилається на дії Форс-Мажорних Обставин, на підтвердження такого впливу  зобов’язана надати документ, виданий компетентним державним органом або відповідною торгово-промисловою палатою або її відділенням.
8.5. Якщо Форс-мажорні обставини тривають більше 15 (п’ятнадцяти) календарних днів, кожна зі Сторін вправі розірвати цей Договір, повернувши іншій Стороні все майно чи грошові кошти, що були наперед отримані для виконання цього Договору до кінця строку його дії. При цьому жодна із Сторін не має права вимагати від іншої відшкодування можливих збитків.

9. персональні дані

9.1. Сторони зобов’язуються відповідно до вимог законодавства України у сфері захисту персональних даних забезпечити належний захист персональних даних від незаконної обробки, а також від незаконного доступу до них, в тому числі вжиття необхідних заходів щодо недопущення розголошення персональних даних працівниками та/або іншими уповноваженими особами Сторін, яким такі персональні дані було довірено або які стали їм відомі у зв’язку з виконанням обов’язків за цим Договором.
9.2. Замовник погоджується з тим, що Виконавець не несе відповідальності за будь-яку обробку, незабезпечення режиму доступу і захисту персональних даних Замовника третіми особами, в тому числі працівниками Виконавця, якщо надання доступу до таких персональних даних (чи інша дія, яка створила можливість подальшої несанкціонованої обробки третіми особами) було вчинено Виконавцем або іншою особою з дозволу Замовника поза виконанням обов’язків за цим Договором в особистих цілях або інших цілях, не пов’язаних з виконанням обов’язків за цим Договором, з використанням технічних засобів чи інших матеріалів/обладнання Виконавця.

10. іНШІ умови7.1.	
10.1. Зміни, доповнення та додатки до цього Договору є його невід’ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі та підписані уповноваженими представниками Сторін.
10.2. В разі будь-яких змін: юридичного статусу, системи оподаткування, місцезнаходження та реєстрації, банківських або інших реквізитів, контактів Виконавець зобов’язаний письмово сповістити про це Замовника протягом 3 (трьох) календарних днів з моменту їх настання. У випадку несвоєчасного повідомлення Виконавець відшкодовує Замовнику всі збитки, понесені Замовником у зв’язку з таким несвоєчасним повідомленням.
10.3. Цей Договір складений українською мовою у двох примірниках, кожний з яких має однакову юридичну силу.
11. РЕКВІЗИТИ СТОРІН

ЗАМОВНИК:

____________________________________
          (повна назва державної установи)
_____________________________________
                       (код ЄДРПОУ)
____________________________________
          (номер розрахункового рахунку)
____________________________________

____________________________________
                 (юридична адреса)
____________________________________

___________________    ____________ /ПІБ/ 
              (посада)                            (підпис)

	ВИКОНАВЕЦЬ: 

______________________________________
             (ПІБ / повна назва юридичної особи)
______________________________________
                            (юридична адреса)
__________________________________________
                          (ІПН /код ЄДРПОУ )
_______________________________________                             
______________________________________
         (номер розрахункового рахунку)
______________________________________
    (банк отримувача, повне найменування)
____________________________________
                          (МФО банку)

Детектив______________________/ПІБ/
(підпис)	

Додаток Б
Акт 
приймання-передачі наданих послуг № ____
до Договору про надання приватних детективних (розшукових) послуг № ____
м. Київ	                  «___» _______________ 2018 р.	
 
_______________________________________________________________________, 
(повна назва суб’єкта приватної детективної (розшукової) діяльності)
у подальшому «Виконавець», з однієї сторони, та
_______________________________________________________________________,
(повне найменування Замовника)
в особі _____________________________________________________________, 
(посада, прізвище, ім’я та по-батькові представника Замовника)
який діє на підставі ____________________________________________________________,
                             (наказ, якщо це керівник; довіреність , якщо інша особа , вказати № і дату видачі довіреності )

у подальшому «Замовник», з іншої сторони, а разом – Сторони,  
склали цей Акт приймання-передачі наданих послуг до Договору № _______ від «___» _____________ 2018 р. (далі – Договір) про наступне:
Виконавець передав (надав) належним чином, а Замовник прийняв (отримав) послуги, визначені в п. п. 1 п. 1 Договору, що полягають у здійсненні Виконавцем приватних детективних (розшукових) заходів з метою:
1. Виявлення, пошуку, збирання та фіксації фактів вчинення адміністративних правопорушень, передбачених статтями 172-4 – 172-9 КУпАП 
_____________________________________________________________________________,
(посада, прізвище, ім’я та по-батькові особи, відносно якої проводяться заходи) 
в подальшому іменуємого «Об’єкт».
2.  Виявлення, пошуку, збирання та фіксації інших відомостей (фактичних даних) про протиправну діяльність Об’єкта, які можуть бути приводом або підставою для звернення Замовника до правоохоронних органів або до суду з метою захисту прав і свобод громадян, а також інтересів держави від протиправних посягань.
Результатом наданих послуг є: ___________________________________________________
(вказати факти протиправної діяльності Об’єкта, які вдалося зафіксувати)
_______________________________________________________________________________________________________,
які було зафіксовано на ________________________________________________________. 
                                                                      (вказати пристрій – цифровий диктофон, фотоапарат, відеокамеру та ін.)
Отриману інформацію Виконавець передає Замовнику ______________________________
                                                                                                                              (вказати носій інформації – компакт-диск, )
одночасно з підписанням даного Акту. 
Вартість наданих Виконавцем послуг складає 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок без ПДВ.
Будь-яких претензій до якості, обсягу, строкам виконання та інших показників наданих Виконавцем послуг  по Договору Замовник не має.
Даний акт складено у двох примірниках, по одному для кожної Сторони.

Реквізити та адреси Сторін:

ЗАМОВНИК:

____________________________________
          (повна назва державної установи)
_____________________________________
                       (код ЄДРПОУ)
____________________________________
          (номер розрахункового рахунку)
____________________________________

____________________________________
                 (юридична адреса)
____________________________________

___________________    ____________ /ПІБ/ 
              (посада)                            (підпис)

	ВИКОНАВЕЦЬ: 

______________________________________
             (ПІБ / повна назва юридичної особи)
______________________________________
                            (юридична адреса)
__________________________________________
                          (ІПН /код ЄДРПОУ )
_______________________________________                             
______________________________________
         (номер розрахункового рахунку)
______________________________________
    (банк отримувача, повне найменування)
____________________________________
                          (МФО банку)

Детектив______________________/ПІБ/
(підпис)