Title: УДК 343
Author: WORK
Last saved by: User
Company: MoBIL GROUP

УДК 343.9
Шведова Г. Л., к.ю.н., доцент
кафедра загальноправових дисциплін,
Київський національний торговельно-економічний університет, м. Київ

Стабільність кримінально-правової форми 
як принцип успішної організації окремих кримінально-правових досліджень

Аналіз законодавчих змін до сучасного Кримінального кодексу України та відповідних оцінок вчених дає підстави погодитись з тим, що, з одного боку, існує тенденція до вирішення складних політичних, культурних проблем за рахунок посилення кримінальної відповідальності, тобто шляхом застосування кримінального закону [1, с. 8], а, з іншого, «стабільна кримінально-правова форма знаходиться у дисонансі з соціальними процесами в українському суспільстві» [1, с. 9]. Як справедливо зазначив відомий угорський вчений А. Шайо, антикорупційна політика являє собою «відповідь цього регіону на характеристики, які дають йому ті, хто знаходиться поза його межами» [2, с. 16]. 
В контексті кримінально-правової політики в сфері протидії корупції, слід зазначити, що зміни та доповнення до КК України, які відбулися за роки його існування є наочним підтвердженням висловленої тези – більшість змін були викликані зобов’язаннями прийнятими на себе Україною при підписанні та ратифікації відповідних міжнародних угод і належать до так званих конвенційних норм. 
	Україна проголосила курс на європейську інтеграцію. Саме про необхідні для Євроінтеграції конкретні справи йдеться в Угоді про асоціацію між Європейським Союзом і Україною. Світова спільнота кілька останніх десятиріч виявляє посилений інтерес до проблеми протидії корупції, а іноземні фахівці та вчені докладають чимало зусиль для того, аби опанувати всі аспекти цього явища. Для корупції не існує державних та наукових кордонів, вона поглинає своїм впливом майже всі сфери життєдіяльності, тому вивчення її відбувається комплексно і послідовно на глобальному рівні. 
Корупційна злочинність – головний ризик інтеграції України до Європейського співтовариства. У зв’язку з цим, наша держава, приєднавшись до ряду конвенцій, прийняла на себе зобов’язання привести кримінальне законодавство, зокрема, в сфері протидії корупції, до міжнародних стандартів. Це, перш за все, стосується запровадження єдиних засобів боротьби із корупційною злочинністю, визначення єдиних мінімальних та максимальних санкцій за вчинення корупційних злочинів, а також вироблення єдиних підходів до застосування кримінального покарання.  
	На реалізацію кримінально-правової політики України у сфері протидії корупції спрямовано такі новели кримінального законодавства як: легальне закріплення визначення поняття «корупційний злочин» у примітці до ст. 45 КК України; підвищення санкцій статей Особливої частини КК, які передбачають кримінальну відповідальність за кримінально карані правопорушення; неможливість застосовувати до корупціонерів положення ст.ст. 45, 46, 47, 48 КК України, що передбачають підстави та умови звільнення від кримінальної відповідальності; практично відсутня можливість застосовувати до осіб, винних у вчиненні корупційних злочинів, амністії та актів помилування; зміна строків погашення та зняття судимості у частині застосування додаткового покарання у вигляді позбавлення права обіймати певні посади; запровадження спеціального досудового розслідування щодо окремих корупційних злочинів стосовно підозрюваних, які переховуються від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності та оголошені у міждержавний та/або міжнародний розшук; запровадження нового виду негласної слідчої (розшукової) дії – моніторинг банківських рахунків; закріплення можливості повідомляти про факти вчинення корупційних злочинів, зокрема, анонімно [3]. 
Таким чином, визнаючи власну кримінально-правову політику в сфері протидії корупції, Україна усе частіше вимушена «оглядатися» на своїх партнерів по міжнародним організаціям. Поряд з цим слід враховувати той факт, що феномен корупції в українському суспільстві вимагає адекватних засобів кримінально-правового впливу та запобігання. Тенденція до встановлення відповідності норм кримінального закону європейським стандартам, посилення кримінальної відповідальності за посягання на права і свободи громадян та інші масштабні зміни кримінального законодавства ускладнюють роботу правоохоронців щодо виявлення та розслідування корупційних злочинів та обмежують можливості успішної організації наукових досліджень в цій сфері.
В зв’язку з чим формувати прогнозовану антикорупційну політику в державі стає все складнішим завданням. Тому слід концептуально, обґрунтовано, і головне – професійно підходити до будь-яких змін кримінального законодавства, адже за результатами аналізу законотворчої діяльності від моменту прийняття КК України у 2001 році серед науковців і практиків на сьогодні закріпилася думка про необхідність створення вже нового КК України.
Отже, можна дійти висновку, що стабільність кримінального законодавства має позитивний вплив на результати відповідних кримінально-правових досліджень, єдність судової практики, ефективність правосуддя та узгодженість роботи усієї системи органів та установ антикорупційної діяльності.

Література:
1. Баулін Ю. В. Кримінальний кодекс України: сучасний стан та перспективи / Ю. В. Баулін // Проблеми науки кримінального права та їх вирішення у законотворчій та правозастосовній діяльності : матеріали міжнар. наук.-практ. конф., 8-9 жовт. 2015. / редкол.: В. Я. Тацій (голов. ред.), В. І. Борисов (заст. голов. ред.) та ін. – Х. : Право, 2015. – С. 7-11
2. Політична корупція перехідної доби. Пер. з англійської. За ред. С. Коткіна та А. Шайо. – К.: «К.І.С.», 2004. – 440 с.
3. Кримінальний кодекс України від 5 квітня 2001 р. // Відомості Верховної Ради, 2001, № 25-26, ст.131.