Author: Georg Wilhelm Friedrich Hegel
Last saved by: User
Company: Microsoft

Поляков В.М.,
аспірант кафедри кримінального права,
Національний університет «Одеська юридична академія», м. Одеса

ПРОБЛЕМНІ АСПЕКТИ ЗАСТОСУВАННЯ СПЕЦІАЛЬНОЇ КОНФІСКАЦІЇ

Поряд з конфіскацією майна було введено спеціальну конфіскацію, як інший захід кримінально-правового характеру. Наявність таких змін спонукає до переосмислення спеціальної конфіскації у кримінальному праві України. Більше того застосування спеціальної конфіскації майна містить у собі ряд проблемних аспектів. У зв’язку з чим, І.М. Горбачова виправдано звертає увагу на те, що в численних змінах до норм КК України, що регулюють підстави застосування спеціальної конфіскації, простежується певна непослідовність та нерозуміння її правової природи [1, с. 130].
Відразу після внесення змін до КК України щодо спеціальної конфіскації, у науковій доктрині не було єдності думок з приводу правової природа розглядуваного заходу. Розмірковуючи про правову природу спеціальної конфіскації, слід погодитися з  Н.А. Мирошниченко, яка свого часу зазначала, що спеціальна конфіскація за своєю природою відрізняється від конфіскації майна, і тому в санкціях статей Особливої частини КК України може бути зазначена лише конфіскація як додатковий вид  покарання, а не спеціальна конфіскація, яка не є покаранням [2, с. 179].
У літературі висловлено думку про те, що використане законодавцем у п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК України словосполучення «не знав і не міг знати про їх незаконне використання» фактично не є універсальним, оскільки не може бути використано у ситуаціях, коли власником чи законним володільцем майна є, наприклад, юридична особа» [3]. З таким твердженням погодитися не можна, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов’язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.
Разом із тим, у п. 3 ч. 1 ст. 96-2 КК України також йдеться про спеціальну конфіскацію предмета злочину, але з таким винятком, що у разі встановлення його власника (законного володільця) спеціальна конфіскація не застосовуються [4]. Отже, одні і ті ж гроші, цінності та інше майно судом може бути визнано такими, що одержані внаслідок вчинення злочину та вилучено у власність держави за п. 1 ч. 1 ст. 96-2 КК України, або може бути визнано предметом злочину і повернуто власнику (законному володільцю) відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 96-2 КК України. Видається, такий законодавчий підхід до регулювання випадків застосування спеціальної конфіскації несе в собі ризик порушення прав власника (законного володільця), оскільки долю належного йому майна поставлено в залежність від того, яку норму буде застосовано судом при розгляді і вирішенні справи – п. 1 чи п. 3 ч. 1 ст. 96-2 КК України.
Слід зауважити, що питання про спеціальну конфіскацію майна, що належить третім особам та було використано обвинуваченим як знаряддя чи засоби вчинення злочину, не повинно вирішуватися в порядку кримінального судочинства з огляду на таке.
По-перше, чинним кримінальним процесуальним законодавством не визначено процесуальний статус особи, якій належить майно, що було використано обвинуваченим як засіб чи знаряддя вчинення злочину. По-друге, така особа не бере участі у доказуванні та не наділена правом на оскарження судового рішення навіть у частині вирішення судом питання про спеціальну конфіскацію належного їй майна. По-третє, в порядку кримінального судочинства суд не може вирішувати питання про права і обов’язки особи, що не вчиняла злочину. Вказані обставини фактично унеможливлюють захист права власності третьої особи на майно, що було використано обвинуваченим як засіб чи знаряддя вчинення злочину, розгляд цього питання в порядку кримінального судочинства і доведення обставин, що свідчать про те, що третя особа не знала і не могла знати про їх незаконне використання обвинуваченим. З огляду на це, питання про конфіскацію майна, що було використано обвинуваченим як засоби чи знаряддя вчинення злочину і йому не належить, як уявляється, повинно вирішуватися в порядку цивільного судочинства згідно ст. 354 ЦК України за позовом органу обвинувачення. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна з яких має рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, що дозволить, як уявляється, об’єктивно встановити обставини знала чи не знала і могла чи не могла знати особа про незаконне використання її майна.
Виходячи з цих же міркувань в порядку цивільного судочинства, як уявляється, повинно вирішуватися питання про конфіскацію майна у третьої особи, яка набула таке майно від обвинуваченого чи іншої особи і знала або повинна була і могла знати, що це майно є об’єктом спеціальної конфіскації (ч. 4 ст. 96-2 КК України).
Нами було позитивно оцінено позицію законодавця, викладену у ч. 2 ст. 96-2 КК України, відповідно до якої суду надано повноваження конфіскувати грошову суму, що відповідає вартості майна, одержаного внаслідок вчинення злочину та/або доходів від такого майна, у разі неможливості конфіскації такого майна на момент прийняття рішення[4]. Разом із тим, не слід виключати випадки відсутності або недостатності у обвинуваченого коштів, що підлягають конфіскації замість майна, що є об’єктом спеціальної конфіскації. У такому випадку, думається, доцільно наділити суд повноваженнями ухвалити рішення про конфіскацію іншого майна, вартість якого відповідає вартості предмета, що підлягає конфіскації, або є співрозмірною з вартістю цього предмета, за винятком майна, що відповідно до закону не підлягає конфіскації.
У світлі вищезазначеного слід вказати, що спеціальна конфіскація, як захід безпеки, віднесена до інших заходів кримінально-правового характеру. На нашу думку, невизначеність сутності інших заходів кримінально-правого характеру на законодавчому рівні призводить до ряду проблемних питань, які безпосередньо впливають на складність застосування спеціальної конфіскації. 

Література
1.	Горбачова І.М. Спецiальна конфiскацiя в кримiнальному  правi України: пробiли та перспективи удосконалення / І.М. Горбачова //  Вісник південного регіонального центру Національної академії правових наук України. №9. Одеса - 2016. – С. 129-135.
2.	Мирошниченко Н.А. Пропозицiї щодо вдосконалення Кримiнального кодексу України / Н.А. Мирошниченко //  Вісник південного регіонального центру Національної академії правових наук України. №5. Одеса - 2015. – С. 176-182.
3.	Задоя К.П. Окремі зауваження щодо проекту Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінально-процесуального кодексів України щодо вдосконалення процедури здійснення конфіскації» / К.П. Задоя // Право і громадянське суспільство. – 2012. - № 1 [Електронний ресурс]. – Режим доступу :http://lcslaw.knu.ua/index.php/arkhiv-nomeriv/1-1-2012/item/
4.	Кримінальний кодекс України: закон України від 5 квітня 2001 року № 2341-ІІІ // Відомості Верховної ради України. – 2001. – № 25-26. – Ст. 131.