Методи Оцінювання комунікативної  компетентності
 Добротвор О. В.
Гуманітарний інститут 
Національного авіаційного університету

У статті розглянуто проблему оцінювання комунікативної компетентності молоді у навчальному процесі. Розкрито взаємозалежність принципів компетентнісної освіти і системи оцінювання компетентностей як результату навчання. Запропоновано варіант комплексного оцінювання комунікативної компетентності. 
Ключові слова: комунікативна компетентність, комунікативна ситуація, мотивація.
В статье рассмотрена проблема оценивания коммуникативной компетентности в учебном процессе. Раскрыта взаимозависимость принципов компетнтностного образования и системы оценивания компетентностей как результата обучения. Представлен вариант комплексного оценивания коммуникативной компетпентности. 
Ключевые слова: коммуникативная компетентность, коммуникативная ситуація, мотивація.
The article discusses the problem of evaluating the communicative competence of youth in the educational process. Explores the interdependence of the principles of education and competency assessment system as a result of learning. The variant of the integrated assessment of communicative competence is offered.
Key words: communicative competence, communicative situation, motivation.

  Постановка проблеми. Велика складність вимірювання та оцінювання компетентностей, в тому числі комунікативної,  пов’язана з переорієнтацією процесу навчання на результат в рамках компетентнісного підходу. У зв’язку з цим стає важливим не наявність у людини внутрішньої організації знань, якостей, здібностей, а його готовність до використання та застосування знань, умінь, відносин, досвіду у навчальній та життєвій ситуації. Кредитна система оцінювання у ВНЗ передбачає вимірювання трудомісткості студентів у просторі навчального часу, а стандартна система в школі оцінює знання та вміння учнів в ситуації класу та уроку, а не в життєвих обставинах. Компетентність – це інтегрований результат освіти, що має вимірюватися у процесі навчання, проте набуття компетентностей відбувається не тільки у навчанні, а й у різних життєвих ситуаціях. «Категорія компетентності є наслідком нової економіки і нового підходу до людських ресурсів. Складність у введенні цього поняття у тому, що воно розкриває потенціал, який виявляється ситуативно, описує інструментарій одночасного розуміння і дії» [11, с. 66]. 
Аналіз досліджень і публікацій. Проблема оцінювання компетентностей, в тому числі комунікативної, відзначається всіма дослідниками (А.Границька [1], В.Загвязинський [3], Д.Іванов,  К.Митрофанов, О.Соколова [4], А.Каспржак [5], Т. Краснова [7], А.Новиков [9], Е. Пометун, Г.Фрейман [12], В.Тесленко [14],  А.Хуторський [16], С.Шишов, В.Кальней [17], Ф. Ялалов [18]). 
Визнані фахівці компетентнісної освіти в більшості пропонують визначати показники комунікативної компетентності учнів (А.Хуторський [6], І.Родигіна [13] Л.Осадчук і С.Трубачева [15]) і використовувати поняття «комунікативні знання, уміння, навички», якими повинні володіти учні для того, щоб будь-яка робота була ефективною і результативною. Така очевидна спроба поєднати традиційну освіту з компетентнісним інноваційним підходом надає можливість виділити та класифікувати основні елементи комунікативної компетентності та надати їм статус навчальних: ЗУН орієнтування в ситуації (власна ціль, прогноз спілкування), ЗУН у змісті комунікативної компетентності (сприйняття тексту, запам’ятовування, формулювання основної думки, осмислення, аналіз, відповідь на запитання), ЗУН у структурі комунікативної компетентності учнів (фіксувати загальну структуру тексту, виділяти частини, логічний зв’язок, будувати спілкування, ставити запитання) [6, с. 98]. Проте, на наш погляд, традиційна педагогіка і компетентнісна освіта базуються на різних теоретичних та методичних парадигмах. На наш погляд, природа компетентності потребує інтегрованої (комплексної) оцінки прояву комунікативної компетентності. Отже, критерієм винесення рішення про рівень сформованості комунікативної компетентності учня може виступати  кількість і якість вирішення проблемних ситуації (навчальних та життєвих), продуктивність обговорень, фіксація реальних досягнень учня у переговорах.
На комплексність показників комунікативної компетентності (правда – у спілкуванні, ми – розрізняємо спілкування і комунікацію) вказують і запропоновані  Ю.Жуковим [2]  способи оцінювання, які включають:
•	Незалежне формалізоване оцінювання (тести PISA, TIMS та ін.);
•	Експертну оцінку рівня засвоєння комунікації (думка вчителя відносно ступеню засвоєння даного уміння). Самооцінка учня на засадах відомих йому критеріїв; 
•	Оцінку ступеню засвоєння комунікативних умінь учасниками групи. 
Схожу позицію щодо оцінювання компетентностей знаходимо і у  А. Границкої. Дослідниця звертає увагу на те, що ключові компетенції передбачають оцінювання, яке складається як з внутрішньої, так і з зовнішньої комплексної оцінки (портфоліо, резюме, самодіагностика; тестування, рецензування, діалог) [1].
Мета статті: обґрунтувати необхідність розв’язання протиріччя між оновленими в наш час механізмами взаємодії та методами оцінювання комунікативної компетентності молоді, що навчається.
Розглядаючи поняття комунікативної компетентності особистості як ключовий фактор ефективності соціальної взаємодії у сучасному суспільстві та враховуючи визначення О. Лєбєдєва, що компетентність –  це здатність діяти в ситуації невизначеності [8, с.5],  припускаємо, що діячу необхідні не наукові знання, а робочі поняття, що становлять головний зміст його власного досвіду. Відповідно потрібне не відпрацьоване уміння, а здатність самостійно розуміти, мислити і уміло діяти кожного разу по типу «тут і зараз». Таким чином, характер дій і вимоги до діяча в нормативній і проблемній (невизначеній) ситуації істотно розрізняються. Нормативно певний спосіб дії забезпечується використанням «міцних» знань, перевірених умінь і закріплених навиків. Робота свідомості полягає в тому, щоб уточнити характер завдання і вибрати кращий з відомих, засвоєних в процесі навчання способів її рішення. У новій невизначеній ситуації використовувати стандартний закріплений навик небезпечно, навіть шкідливо, необхідно самому оперативно скласти відповідний ситуації спосіб діяльності [10]. Саме в цьому суть індивідуальних здібностей, тобто компетентностей. 
Підтвердженням нашої тези щодо комплексного показника прояву комунікативної компетентності знаходимо у А. Каспржака: «Компетентність – це інтегративна характеристика, яка є інструментом опису ефективності засвоєння конкретного типу (виду) діяльності. Визначається за результатами. Оцінюються результати і способи їх досягнення» [5]. 
А. Хуторський [6, с. 143–144] та  І. Родигіна [13, с. 36] розглядають показники комунікативної компетентності крізь призму видів діяльності учня (наприклад, представлення себе усно та письмово, виступ з усним повідомленням, захист реферату, проекту; формулювання питань та відповідей, пошук і знаходження компромісів;  позитивне спілкування в полікультурному, поліетнічному й багатоконфесійному суспільстві), в яких проявляються всі її складові. 
Бачимо, що компетентність як інтегрований результат підготовки учня передбачає спектр особистісних якостей, що проявляються під час реальної діяльності і стають частиною особистісного життєвого досвіду.  Іншими словами, компетентність завжди забарвлена якостями конкретного учня: від  світоглядних, мотиваційно-оцінних (наприклад: «навіщо мені потрібна ця компетентність?») до рефлексивно-оцінних («наскільки успішно я проявляю її в житті?»). Ми розділяємо підхід О. Пометун та Г. Фрейман, у якому виокремлюється значущість показника досягнення результату, що прогнозує викладач. Учні на різних етапах досягають цього визначеного результату, проте кожний по-своєму, зі своїми показниками [12]. Компетентність, як ми визначили раніше, має прояв у діяльності, до того ж іноді у складній та напруженій, навіть непередбачувальній ситуації. Тому можемо припустити, що в процесі формування потрібно фіксувати та оцінювати успішне проходження комунікативних ситуацій, використовуючи показники основних компонентів комунікативної компетентності, мотивуючи самих учнів до самооцінки. При цьому припущені помилки та невдачі учнів треба оцінювати позитивно та аналізувати для корегування в майбутньому. Необхідно звертати увагу на стабільність комунікативної поведінки учня, а критерієм розвитку комунікативної компетентності особистості  може виступати підвищення складності комунікації. 
Отже, визначення критеріїв сформованості компонентів комунікативної  компетентності, їхнє уточнення під час навчання  повинне забезпечити оцінювання та самооцінювання досягнутого рівня комунікативної компетентності старшокласників,  визначити  недоліки  підготовленості  старшокласників  до продуктивної комунікації та підвищити їх мотивацію до формування комунікативної компетентності.
На наш погляд, у якості показника комунікативної компетентності (і компетентностей взагалі) може використовуватися категорія «Застосування» за таксономією Блума. Ця категорія визначає вміння використовувати вивчений матеріал у конкретних умовах і нових ситуаціях. Сюди входить застосування правил, методів, понять, законів, принципів, теорій. Відповідні результати навчання вимагають більш високого рівня володіння матеріалом, ніж розуміння. Значимими стають для людини засоби діяльності (техніки) для рішення його проблем.
Впровадження таких методів оцінювання неодмінно веде до зміни ролі та позиції викладача у навчальному процесі: позиція організатора трансляції навчального матеріалу замінюється позицією організатора діяльності учня (студента) з розвитку визначених умінь. 
Практичну реалізацію нових підходів до оцінювання комунікативної компетенції (як називають компетентність (проявлену компетенцію) в цьому випадку), ми побачили у програмі  Oxford Cambridge 2000 (Англія) [5]. У програму входить перелік вимог (Табл. 1) до комунікативної компетентнісної діяльності, а студентів (учнів) мотивують до самовизначення: сформована чи не сформована компетентність. 
Таблиця 1
Вимоги	Критерії сформованості	
Говорити за для досягнення мети дискусії, описувати події, висловлювати думку, пропонувати ідеї	Говорить не за темою – компетенція не сформована	
Вирішувати, коли і скільки треба говорити	Зайва активність/пасивність – компетенція не сформована
	
Висловлюватись ясно і адекватно ситуації	Незрозуміло говорить, тихо чи голосно – компетенція не сформована	
Робити відбір необхідної інформації і визначати її об’єм для власного тексту	Нема оптимального варіанту (багато, замало, є зайве) – компетенція не сформована	
Уважно слухати думки інших	Враховує нове, що запропоновано іншим – компетенція  сформована	
Визначати основну ідею в різних текстах	Змістовний дайджест. Визначив головне - компетенція  сформована	
Користуватися словником	Не знає, але зрозумів, що не знає та подивився у словнику – компетенція  сформована	
Готувати інформацію для зручного використання 	Вміє донести своє бачення – компетенція  сформована
	
Використовувати зображення, щоб допомогти іншим зрозуміти основну ідею вашого тексту (малюнки, графіки, таблиці)	Використовує візуальний ряд – компетенція  сформована (особливо на гуманітарних предметах)	

 На нашу думку при визначення критеріїв та показників комунікативної компетентності (як і будь-якої іншої), які утворюють підґрунтя для належного оцінювання рівня сформованості певної компетентності, потрібно спиратися на визначені у науковому товаристві специфічні норми компетентнісної  педагогіки, а саме: 
- організація накопичення учнем власного досвіду дій з визначенням успіхів та поразок, зразків для орієнтиру (А.Каспржак, О.Пометун, А.Хуторський);
- фіксація мотивації (потреби) учня щодо рівня сформованості власної компетентності, необхідності її формування (А.Границька);
- введення у навчальний процес поняття ситуації, тобто непередбаченості, нерозуміння, труднощів, що вимагає комплексного реагування, застосування всіх ресурсів для успішної ситуативної дії (Л. Паращенко).
	Висновок. Таким чином, система комплексної оцінки комунікативної компетентності є найбільш прийнятною і відповідною до основних принципів компетентнісної педагогіки, а також функції комунікативної компетентності у сучасному постіндустріальному світі.  Саме  комплексна оцінка вказує на рівень життєвого прояву комунікативної компетентності як діяльнісного надбання особистості, яке проявляється у вигляді базової (ключової) здатності до побудови взаєморозуміння у колективних роботах, виступає показником готовності і спроможності до продуктивної взаємодії,  колективного вирішення проблем. Діапазон характеристик рівнів сформованості означеної компетентності може вказувати на ступінь можливості діяти в процедурних рамках, працювати  відповідно до  інструкцій, діяти за зразком; відтворювати навички комплексної дії під час рішення навчальних завдань і в проблемних ситуаціях, бути зразком для інших.

Література
1.	 Границкая А.С. Научить думать и действовать: Адаптивная система обучения в школе: Кн. для учителя. М.: Просвещение, 1991. 175 с.
2.	 Жуков Ю.и др. Диагностика и развитие компетентности в общении. -  «Эниом», Киров, 1991. – 94 с.
3.	 Загвязинський В.И.Теория обучения: современная интерпретация: учеб. пособие для студ. высш. учеб. заведений / В.И.Загвязинский. – М.: Издательский центр «Академия». 2007. – 192 с.
4.	Иванов Д.А., Митрофанов К.Г., Соколова О.В. Компетентностный подход в образовании. Проблемы. Понятия, инструментарий. Учебно-методическое пособие. М.: АПК и ПРО, 2003. –  101 с.
5.	Каспржак А. ( март 2008 года). Современные тенденции и проблемы в оценке образовательных результатов  − [Электронный ресурс] − Режим доступа :  http: // www.edu.tver.ru/share/318.ppt.
6.	 Краевский В.В., Хуторской А.В. Основы обучения. Дидактика и методика : учеб. Пособие для студ. Высш. Учеб. Заведений. – М.: Издательский центр «Академия», 2007. – 352 с.
7.	Краснова Т.И. Инновации в системе оценивания учебной деятельности студентов // Образование для устойчивого развития. Минск: Издательский центр БГУ, 2005. – С. 438-440.
8.	Лебедев O.E. Компетентностный подход в образовании // Школьные технологии. - 2004. - №5. - С.3-12.
9.	 Новиков А.М. «Что знает Иван, чего не знает Джон? Что умеет Джон, чего не умеет Иван?» // Народное образование, № 1. – 2001. – С. 8 – 9. 
10.	Паращенко Л. Технологія формування ключових компетентностей у старшокласників: практичні підходи // Компетентнісний підхід у сучасній освіті: світовий досвід та українські перспективи: Бібліотека освітньої політики// Під заг. Ред. О.В.Овчарук. – К.: «К.І.С.», 2004. –     112 с. – С. 73 – 85.
11.	 Пометун О. І. Компетентнісний підхід – найважливіший орієнтир розвитку сучасної освіти // Рідна школа, № 1, 2005, с. 65-69.
12.	 Пометун Е.И., Фрейман Г.О. Компетентностный подход и оценивание результатов обучения истории в школах Украины.
13.	Родигіна І. Діяльнісний підхід до формування базових компетентностей учнів// Біологія і хімія в школі, № 1, 2005, с.34-36.
14.	 Тесленко В.И.  Современные средства оценивания результатов обучения: Учебное пособие к спецкурсу. – Красноярск: РИО КГПУ, 2004. – 195 с.
15.	 Трубачева С., Осадчук Р. До питання розвитку комунікативної компетентності учнів основної школи//Освіта  і управління, Т. 8, № 2, 2005 (с. 95-99).
16.	 Хуторськой А.В. Ключевые компетенции как компонент личностно-ориентированной парадигмы образования//Сборник научных трудов. – М., 2002. – С. 135-157.
17.	 Шишов С.Е., Кальней В.А. Мониторинг качества образования в школе. – М., 1999.
18.	 Ялалов Ф.Г. Деятельностно-компетентностный подход к практико-ориентированному образованию // Интернет-журнал "Эйдос". - 2007. - 15 января.[Электронный ресурс] − Режим доступа :  http://www.eidos.ru/journal/2007/0115-2.htm. - В надзаг: Центр дистанционного образования "Эйдос", e-mail: list@eidos.ru.